14 ARKIV rÖR ZOOLOGI. BAND 12. N:0 14. 



den är bra mycket schematiserad. Kärnorna t. ex., hvilka 

 äro mycket stora i förhållande till granulse, äro ej alls ut- 

 märkta i hans »endosarque granuleux» och så vidt jag kun- 

 nat finna ej heller omnämnda i beskrif ningen. 



På ett annat ställe i samma preparat, för hvilket ofvan 

 redogjorts, träffar man på flera mycket glesare anhopningar 

 af amoebocyter, hvilka ligga i ett öfre lager, väl skildt från 

 underliggande plasmodier. Här urskiljer man med all tyd- 

 lighet det tradiga nätverket med stora och små maskor, där 

 hvarje mer eller mindre utdragen cell har sin kärna med 

 omgifvande kornsubstans och där de trådlika cellerna sida 

 vid sida bilda knippen, hvilka utgöra de stora maskornas 

 stolpar. Här kan man med skäl fråga, hvarför hafva dessa 

 celler och trådar ej sammansmält på sätt Geddes angifvit? 

 Enligt min öfvertygelse kan svaret ej blifva annat, än att 

 Geddes utaf en eller annan orsak antingen misstydt plas- 

 modiernas byggnad eller generaliserat något enskildt fall. 

 Plasmodierna växla oerhördt till storlek och utseende, hvar- 

 för det erbjuder stora svårigheter att karakterisera dem och 

 gifva dem någon lämplig benämning. Öfvergångsformer 

 finnas i oändlighet. För att bringa någon reda häri och för 

 att utan vidlyftiga omskrifningar kunna angifva, hvilket slag 

 af plasmodier jag åsyftar, blir det nödvändigt att beteckna 

 hufvudformerna med något namn, hvarför jag provisoriskt 

 begagnar mig af följande indelning: 



Diskoidala plasmodier. Härmed förstår jag sådana till 

 formen högst oregelbundna plasmaskifvor af större eller 

 mindre utsträckning, hvilka uppstått genom intim förening 

 och sammansmältning af ett stort eller litet antal skiflika 

 plasma-amoebocyter. Cellernas antal i hvarje sådan bildning 

 angifves genom kärnorna, ty ingen bestämd gräns mellan 

 dem kan här uppdragas. Att döma sålunda af kärnornas 

 antal kunna plasmodierna i fråga vara bildade af två eller 

 många celler ända upp till 30 eller ännu fler. Vanligen ligga 

 kärnorna spridda i detta plasma, hvar och en omgifven af 

 sin korniga substans, så att en viss individualitet därigenom 

 bibehålles (tafl. 1, fig. 1). Äro de åter af en eller annan 

 orsak närmade tätt intill hvarandra, kan äfven den korniga 

 substansen förenas, så att ingen individualitet cellerna emel- 

 lan blir skönjbar (tafl. 2, fig. 4). Den periferiska delen af 

 dessa plasmodier är mycket ojämn, flikig eller utskjutande 



