16 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 12. N:0 14. 



slTuktnr. Utåt förtonar sig plasmodiet omärkbart (tafl. 7, 

 fig. 1). 



Areolariserade plasmodier kallar jag sådana, hos hvilka 

 större delen af cellernas protoplasma är upplöst i en mängd 

 pseudopod-utskott, hvilka anastomosera med hvarandra på 

 mångfaldigt sätt, så att större eller mindre partier af pre- 

 paraten te sig som af otaliga större och mindre håligheter 

 perforerade fält. Oftast ligga kärnorna spridda och omgifna 

 hvar och en af sin korniga substans. Detta slag af plasmo- 

 dier står vanligen i direkt förbindelse med det förra och är 

 väl att anse såsom en modifierad form af detsamma (tafl. 2, 

 fig. 1, 2). 



Retikulära plasmodier. Hit räknar jag den typ, som 

 är framställd på taflan 3 och hvilken förekommer mycket 

 allmänt hos Parechinus miliaris, där plasmodierna, sedan de 

 genomlefvat en kortare tid — 30 å 45 minuter — i mikro- 

 skopkammaren, uppnå en betydande utsträckning. De äro 

 i regel sammansatta af enkla skiflika plasma-amoebocyter, 

 hvilka ligga något skilda åt, men äro förbundna med hvar- 

 andra genom gröfre eller finare pseudopod-utskott. Proto- 

 plasmans vakuolarisering synes här vara obetydlig. Amoe- 

 bocyterna bibehålla en större individualitet än hos åt- 

 minstone de diskoidala plasmodierna, ty här möter det of- 

 tast ingen svårighet att särskilja mellan de respektive cell- 

 individerna, af hvilka hvar och en har sin kärna med om- 

 gifvande kornsubstans. Naturligtvis förekomma äfven här 

 exempel på, att ett par eller flera celler hafva helt och hållet 

 sammansmält, men detta ändrar ej stort plasmodiets retiku- 

 lära karaktär. Retikulära plasmodier, ehuru af mindre di- 

 mensioner, träffas äfven inuti det lefvande djurets kropps- 

 håla (tafl. 5, fig. 4; tafl. 8, fig. 5). 



Alla dessa tre typer, hvilka kunna öfvergå i hvarandra 

 och stå i intim förbindelse med hvarandra, hafva det gemen- 

 samt, att de till största delen äro uppbyggda af hvad jag 

 kallat skiflika plasmaamoebocyter med jämförelsevis korta 

 pseudopodiala förbindelser. 



Fibrillära plasmodier kallar jag sådana, där amoebocy- 

 terna äro trådlikt utdragna, enkla eller greniga. Antingen 

 löpa dessa trådceller parallellt med hvarandra, så att de bilda 

 knippen (tafl. 5, fig. 5, 10; tafl. 8, fig. 2), eller korsa de 

 hvarandra och anastomosera (tafl. 8, fig. 3, 4), så att ett 



