28 



ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 12. N:0 14. 



esculentus hafva i det närmaste samma karakteristiska ut- 

 seende som hos Asterias rubens, men de förekomma i långt 

 mindre antal och äro ofta så sällsynta, att man endast kan 

 anträffa några enstaka exemplar i preparaten. Detta är oför- 

 klarligt, när man tager i betraktande, att dessa celler tvif- 

 velsutan hafva med ämnesomsättningen att göra och att 

 »blåsorna» äro att anse såsom fettbehållare eller oljedroppar, 

 hvilka i ett större eller mindre antal härbergeras inom cel- 

 len. Naturligare vore, att antalet dylika celler likasom hos 

 asteriden vore stort, åtminstone vid vissa tidpunkter. 



Textfigur 4. 1 = en och samma blåscell sedd i två olika plan ; 2 = en 



blåscell sedd i tre olika plan; 3 = kulformig blåscell; 4 = möjligen en 



öfvergångsform mellan en blåscell och en vakulariserad plasma-amoebocyt. 



Fixering omedelbart efter tappningen. Parechinus miliaris. 



Blås-amoebocyterna äro typiskt ovala eller rundade, an- 

 svällda samt oftast utdragna i en spets mot ena ändan och 

 försedda med en förlängning åt motsatt håll, medelst hvilken 

 de kunna träda i förbindelse med andra celler eller cellkom- 

 plex. Denna amoebocyt är sålunda bipolär, men har ej säl- 

 lan i likhet med plasma-amoebocyternas typ B ett rudimen- 

 tärt tredje utskott (textfig. 4, fig. 1). Det kan ej förnekas, 

 att dessa båda slag af celler kunna visa så stora öfverens- 

 stämmelser, att det är förbundet med stora svårigheter att 

 särskilja dem, beroende af att de bipolära plasma-cellerna 

 kunna innehålla blåsliknande vakuoler (tafl. 5, fig. 5). 



Isolerade celler äro mer eller mindre klotrunda eller ovala 

 och ofta i saknad af utskott (textfig. 4, fig 3; tafl. 4, fig. 10, 



