HJ. THÉÉL, AMOEBOCYTER HOS ECHINODERMER, 29 



11); stundom äro de utdragna i en spets åt ena ändan (tafl. 

 4, fig. 17; tafl. 5, fig. 13). 



Men om utskotten i allmänhet, då de äro för handen, 

 äro begränsade till ett eller två, gifves det dock undantag, 

 när cellerna utsända flera sådana (textf. 4, fig. 4; tafl. 6, 

 fig. 5). I motsats till Asterias rnhens, hos hvilken jag tyckt 

 mig finna, att dessa pseudopodier ofta äro af membranös 

 natur och utan förbindelse med hvarandra, äro de hos bor- 

 ren trådlika och deltaga regelbundet i bildandet af syncytiala 

 föreningar. 



Blåsorna, hvilka äro starkt ljusbrytande och sannolikt 

 intet annat än fetthaltiga vakuolbildningar, äro underkastade 

 stor variation beträffande såväl antal som storlek. Detta 

 är också helt naturligt, om man antager, att blåsorna inne- 

 hålla magasineradt förråd af något fettämne, som cellerna 

 hopat hos sig under sin verksamhet och som de periodvis 

 måste lämna från sig. När snarlika blåsor, eller som jag 

 kallat dem vakuoler, förekomma hos de typiska plasma- 

 amoebocyterna, ligga de i ett och samma plan och äro ej 

 ljusbrytande på samma sätt. Hos blås-amoebocyterna åter 

 fylla de hela den uppsvällda cellkroppen och synas oregel- 

 bundet lagrade på hvarandra, hvilket i flera fall endast är 

 skenbart, emedan blåsorna ej alltid äro kulformiga utan så 

 oregelbundet buktade, att en och samma blåsa sträcker sig 

 genom flera plan och sålunda ter sig på helt olika sätt vid 

 olika inställningar af mikroskoptuben (textfig. 4, fig. ], 2; 

 tafl. 4, fig. 17, 18). 



Blås-amoebocyteruas storlek växlar från omkring 13,6 [i 

 till 23,8 {X och deras kärna är oftast mindre än hos plasma- 

 cellerna samt likasom undanträngd af blåsorna än mot cel- 

 lernas periferi än mot deras centrum, i hvilket senare fall 

 de ofta äro mer eller mindre dolda af blåsorna. Kärnans 

 diameter uppgår i regel till 3,4 [J.,men kan vara blott 2,5 [j.; 

 stundom har jag dock funnit den vara rätt mycket större, 

 4,2 5 [A ända till 5,i [i. Den korniga substansen, som af hä- 

 matoxylinet färgas nästan blåsvart, är koncentrerad omkring 

 kärnan, men omger äfven delvis blåsorna, så att deras kon- 

 turer framträda med skarpa gränser. 



Det har ofvan framhåUits, att vissa anknytningspunkter 

 finnas särskildt mellan plasma-amoebocyternas B-typ och 

 blås-amoebocyterna. Såsom tvifvelaktiga öfvergångsformer 



