HJ. THÉEL, AMOEBOCYTER HOS ECHINODERMER. 



31 



ändan, hvilken ofta afsmalnar och ger intryck af att vara 

 ett slags framända. I en mikroskopkammare har man god 

 tid att studera dessa rörelsefenomen, alldenstund de utan 

 uppehåll fortgå under timmar. Hos celler, som närma sig 

 klotformen, har jag ej sällan iakttagit flera små plasmatutor 

 utskjutande från periferin. För öfrigt kan detta ljusa plasma- 

 parti växla till läge och utseende, hvilket framgår af textf . 6, 

 fig. 14, hvilken återger åtta hvita kul-amoebocyter i olika 

 lägen hos Echinocardium cordatum. 



Textfigur 5. 1 = femton bilder af en och samma kulcell, utvisande form- 

 och lägeförändringen under några få minuters iakttagelse ; längd omkring 

 19 UL. 2 = tre andra celler af samma slag med tydligare pseudopodier. 



Parechinua miliaris. 



De omnämnda glasklara kulorna eller sfärerna, hvilka 

 framför allt karakterisera dessa kul-amoebocyter, fylla en 

 stor del af deras kropp och omgifvas af den hyalina plasman 

 Genom svagt tryck kan man isolera dem något från hvar- 

 andra (tafl. 5, fig. 12), Deras antal är betydande och lika- 

 som deras storlek växlande hos olika celler. Oftast hafva 

 de en mycket tydlig begränsning, hvilken framträder mycket 

 skarpt efter behandling med hämatoxylin, men stundom 

 träffar man här och där i preparaten celler med föga tyd- 

 liga kulor. 



Kulorna äro ej orörligt bundna inom cellkroppen; ge- 

 nom plasmans lifsyttringar ändra de läge, förflyttas och 

 kunna till och med flyta ut i de tutlika pseudopodierna. 

 Jag kan sålunda ej bekräfta Cuénot's uttalande: »c'est une 



