34 



ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 12. NIO 14. 



cyter, hvilka i sig upptaga och omarbeta obrukbara väfnads- 

 element samt öfverföra dem till andra delar af kroppen, där 

 de kunna vara till nytta. 



De hvita kul-amoebocyterna saknas hos asteriderna men 

 förekomma talrikt hos holothurierna. 



Färgade kulamoeboeyter. 



Corpuscules pigmentés en brun d'acajou, Geddes. 

 Globule amoeboide coloré en brun-acajou, Prouho. 

 Globule amiboide brun d'acajou, Cuénot. 

 Braunen Zellen, Ludwig & Hamann. 



Färgade kulamoebocyter, hvilka i likhet med de hvita 

 saknas hos de af mig undersökta asteriderna, Asterias ru- 

 bens, Asteracanthion glacialis och Astropecten irregularis, sy- 

 nas förekomma nästan utan undantag hos alla echinider, re- 

 guljära och irreguljära. Endast Echinocyamus skall enligt 

 CuÉNOT sakna sådana, hvilket jag dock ej varit i tillfälle 

 att kontrollera. Förutsatt att denna uppgift är riktig, så 

 har man skäl att misstänka, att äfven andra clypeastrider 

 äro i saknad af dem. 



Emellertid har det länge varit bekant, att dessa kul- 

 amoebocyter uppträda under åtminstone två färger: bruna 

 stötande i rödt eller purpur samt gula, ej sällan med en skift- 

 ning i grönt. Färgen är bunden vid kulorna, under det att 

 den dem omgifvande cellplasman är hvit och hyalin. T 

 kroppshålan hos Parechinus miliaris, med hvilken jag huf- 

 vudsakligen sysselsätter mig, förekomma endast bruna amoe- 

 bocyter och sannolikt är, att detsamma gäller alla eller åt- 

 minstone flertalet reguljära borrar. 



De bruna cellerna hos Parechinus miliaris likna till ge- 

 stalt de hvita samt äga samma förmåga af formförändring 

 och rörelse, ehuru kanske i högre grad än dessa. Textfigur 

 7, fig. 1 visar en serie af tolf bilder, framställande de för- 

 ändringar i form och rörelse, som en och samma amoebo- 

 cyt undergått under några få minuters observation. 



Storlek och habitus variera hos olika cellindivider (textf. 

 7 och 8). I utsträckt tillstånd mäta de 15 a 20 [J. i längd, 

 stundom mer stundom mindre, och deras ena ända är ofta 

 halslikt afsmalnande och öfvergående i ett tutliknande pseu- 



