36 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 12. NIO 14. 



mot cellens centrum (textfig. 7, fig. 2, 3); den centrala plasma- 

 härden kan äfven förflyttas mot periferin och sammansmälta 

 med dess homogena plasma (textf. 6, fig. 7; textf. 9, fig. 4). 

 Stundom kan denna plasma likt ett bälte sträcka sig tvärt 

 igenom cellen, så att kulorna bilda två från hvarandra full- 

 komligt skilda hopar (textf. 6, fig. 12; textf. 9, fig. 4). 



En skäligen god föreställning om dessa egendomliga cel- 

 lers natur erhåller man genom osmiumbehandling. Om man 

 tillsätter en droppe 1 % osmium till vätskan i mikroskop- 

 kammaren, iakttager man, att all brun färg nästan ögonblick- 

 ligen försvinner, så att cellen nästan ger intryck af att vara 

 strukturlös. Efter hand framträder dock en struktur, som 



Textfigur 8. Aderton bilder af samma lef vande bruna kulamoebocyt i 



olika moment ; rörelsen försiggår så hastigt, att man endast med svårighet 



kan följa densamma; i sin största utsträckning har cellen en längd af 



20,9 jx. Parechinus miliaris. 



blir allt mörkare och mörkare och antager formen af ett 

 nätverk med olika stora maskor hos olika celler, i öfverens- 

 stämmelse med de ursprungliga kulornas storlek. Nätverket 

 har tydligen uppkommit, genom att plasman mellan kulorna 

 svärtats; men därjämte ser man ett mörkt färgadt rum, 

 oregelbundet till form och läge, hvilket utan allt tvifvel re- 

 presenterar den ljusa centrala fläcken hos lefvande celler, 

 hvars plasma starkt färgats. Stundom igenkännes detta rum 

 som ett mörkt band sträckande sig långs igenom cellen och 

 kommuniserande med periferin (tafla 4, fig. 23), stundom 

 förblir plasmarummets hufvudparti mer eller mindre centralt 

 belägen med eller utan en förbindelsekanal till periferin 

 (tafla 5, fig. 11). Den »ljusa fläcken» hos lefvande celler 

 representerar således ej kärnan, såsom man synes antaga, 

 men inuti densamma spåras ofta en mörkare kropp, hvilken 



