HJ. THÉEL, AMOEBOCYTER HOS ECHINODERMER. 37 



oaktadt sin litenhet säkerligen är en sådan (tafl. 5, fig. 11), 

 Det ser ut som om kärnan följer med den centrala plasma- 

 härdens förflyttningar; åtminstone är dess läge ofta excen- 

 triskt (tafl. 4, fig. 25, 26 och tafl. 5, fig. 11). Kärnans ringa 

 storlek, endast 1,5 [x å 2,2 [i, har väckt min förvåning äfven- 

 som tvifvel om dess egentliga natur. 



Bland alla typiska bruna kulamoebocyter träffar man 

 en del andra, hos h vilka äfven efter behandlingen med rea- 

 gentier nätstrukturen är mycket otydlig, mången gång nästan 

 omärkbar. 



Textfigur 9. 2 = åtta bilder af en lefvande brun kulamoebocyt i olika 

 rörelsemoment, utvisande den homogena plasmans växlande läge och de 

 bruna kulornas förflyttning. 3 = en annan brun kulcell med lång pseudo- 

 pod-tvita i två olika moment. 4 = en annan brun kulcell återgifven vid 

 två på hvarandra följande ögonblick. 5 = fem formförändringar af en och 

 samma bruna kulamoebocyt. 6 = två formförändringar inom ett ögonblick 

 af en brun kulcell. Spatangus purpureus. 



Hvad som här ofvan anförts om de färgade amoebo- 

 cy terna hos Parechinus miliaris, har enligt min erfarenhet 

 äfven sin tillämpning på Echinus esculentiis. Ehuru jag ej 

 varit i tillfälle att undersöka några andra reguljära borrar, 

 torde att' döma af föregående forskares uppgifter detsamma 

 gälla för alla eller åtminstone för flertalet. Beträffande de 

 irreguljära borrarna har jag ej helt och hållet uraktlåtit att 

 taga hänsyn till dem, äfven om jag af flera skäl ej kunnat 

 inlåta mig på några djupare studier af deras blodkroppar. 

 Emellertid har jag undersökt kroppsvätskan hos Brissopsis 

 lyrifer, Echinocardiuin cordaiiim och Spaiangus purpureus, af 

 h vilka de förra två förekomma i stor ymnighet i närheten 

 af Kristinebergs zoologiska station, och funnit, att dess be- 

 ståndsdelar i påfallande grad erinra om dem hos Parechinus. 



