2 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 7. NiO 11. 



sekter, hufvudsakligen skalbaggar. Hufvudintresset ägnades 

 emellertid åt ornithologiska iakttagelser ocb åt insamlande af 

 ornithologiskt material. Om resultatet af sträfvandena icke 

 blef fullt ut hvad jag hoppats, beror detta till någon del därpå, 

 att de ökenområden vi besökte, visade sig mera fågelfattiga 

 än litteraturen i ämnet tyckts gifva vid handen, och äfven, 

 och i främsta rummet, därpå att, då ingen tränad yrkespre- 

 parator stod till buds, allt för mycken tid förlorades på pre- 

 pareringsarbetet. 



Innan jag öfvergår till redogörelsen för de under resan 

 iakttagna fågelarterna, torde jag böra i allmänna drag skis- 

 sera terrängförhållandena och fågelfaunan å de besökta plat- 

 serna. 



Biskra är en oas i den s. k. peträiska öken, som här 

 bildar nordranden af Sahara. Den naturliga terrängen är en 

 högplatå, höjande sig 111 meter öfver hafvet. Här och där 

 bär den kullar och mindre betydande höjdsträckningar, medan 

 den på andra ställen sänker sig till djupare liggande, mer 

 och mindre sumpiga slättmarker — den salthaltiga s. k. sebkha- 

 formationen. Norr om Biskra sträcker sig i bågform de sista 

 utlöparne af Auresbergen (Stora Atlas) med Col de Sfa som 

 högsta punkt rakt i norr på en ny mils af stånd. Längs oasens 

 rand drager Biskrafloden i sydostlig riktning. 



I staden Biskra själf, dess planteringar och trädgårdar, 

 sågos och hördes ej så litet fåglar. Ladusvalor, {Hiruiido 

 rustica),^ flögo genom gatorna och sutto på telegraftrådarna, 

 sparfvar {Passer hispaniolejisis) höllos i flockar mest i utkan- 

 ternas planteringar. Här liksom i stadsparkerna sågos ofta 

 små flockar af steglitsor (Acanthis carduelis africanus), enstaka, 

 rätt skygga koltrastar (Turdus merida mauritaniciis), rödstjärtar 

 (Ruticilla Phoenicurus subsp.?), löf sångare (Phylloscopus), och 

 bastardnäktergalar (Hipyolais). 



Ouéd Biskra utgjordes vid tiden för vårt uppehåll i Biskra 

 af en ett par hundra meter bred flodbädd, infattad mellan 

 5 å 6 meter höga lerbrinkar. Flodbädden låg till största delen 

 torr, belagd med rundslipade stenar, och vattnet sökte sig 

 fram i ett par smala rännilar. Vegetationen, som var mycket 

 sparsam å den torrlagda marken, samlade sig rikare längs 



^ I denna uppsats användes, ehuru med undvikande af de tavtologiska 

 benämningarne, hufvudsakligen den i H. Harterts Die Vögel der paläark- 

 tischen Fauna begagnade nomenklaturen. 



