8 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 7. N:0 11. 



sparsamt den vilda tulpanen, Tulipa excelsa. Dessa fält äro 

 framför allt lärkornas. Sånglärkan, Alauda arvensis subsp.?, 

 sjunger ständigt öfver dem, och den tunga kalenderlärkan. 

 Melanocorypha calandra, lyfter sig för kortare stunder öfver 

 jorden. Och icke sällan lyfter en Anihus campestris, när man 

 sätter öfver fälten. 



De rikt blommande markerna höra upp inför grusbac- 

 karna med deras små palissadliknande stenåsar, timjan, Thymus 

 algeriensis, doftar, och som igelkottar med aktningsbjudande 

 taggar ligga de halfklotformiga tufvorna af den violettblom- 

 miga papilionaceen, Erinacea pungens, och den gulhvitblom- 

 miga Acanthyllis numidica. 



Där skär en ravin genom grusmarken, och den rödgula skvät- 

 tan, Saxicola hispanica, ilar förskrämd efter ravinens krökar. 

 Där står en sarib-buske eller en thujaliknande Calliiris, och 

 från toppen lysa de frappanta färgerna på en Lanius rutilans. 



Backarna höja sig, och buskmarken tätnar. Rosmarinen 

 breder sig med långa blåbl ömmande kvistar, den styfva Eri- 

 nacea klättrar vidare uppför bergslänten, och på den sten- 

 beströdda marken, där sköldpaddan släpar sig fram, breda 

 sig de sköntaggiga rosetterna af tistelväxten Atractylis ccespi- 

 tosa. Enbuskar, Juniperus oxycedrus, och Callitris quadrivalvis, 

 draga sig tätare samman, och mellan dem breder sig ett litet 

 stenekbuskage med hårdt och grågrönt bladverk och olivröda 

 lafvar på stammarna. Detta är »maquis^-vegetationen. De 

 nedersta bergslänterna tätna af den, och den fyller upp i 

 sänkorna mellan bergen, glesnande ibland för att lämna rum 

 åt steniga gräsmattor, där den vilda löfkojan, Mathiola iristis, 

 dukar upp sina lilablommiga rabatter. Men den går också 

 upp i skuggan under aleppo-tallarna, Pinus halepensis, och 

 följer med ett stycke på deras väg uppefter det stenblock- 

 strödda berget. 



I denna terräng finner man den lilla sångaren Sylvia 

 deserticola och kanske också Diplootocus moussieri. Koltrasten 

 lockar från dunklet under stenekbuskarna. Man hör och ser 

 steglitsor, hämplingar och grönfinkar, och man skymtar de 

 gröna ryggarna och de vinfärgade brösten på de algeriska 

 bofinkarne, Fringilla coelebs africana, när de i flockar ila upp 

 mot de säkrare tallarna. Går man efter dem, skola de listigt 

 skynda vidare, men i stället skall man få se den lilla »Bonellis 

 löfsångare», Phylloscopus Bonellii, röra sig bland tallbarren 



