ROSENIUS, ORNITHOLOGISKA IAKTTAGELSER I ALGERIET. 9 



eller höra det fina Jätet från ultramarinmesen, Parus coeruleus 

 uUramarinus, och den algeriska svartmesen, Parus äter ledouci, 

 som mera rastlöst skynda från träd till träd. 



Jag har till sist att omnämna ännu ett par mera säregna 

 landskap i omgifningen af Batna. Det var då först hög- 

 slätterna kring vägen till Timgad, där den vilda kronärts- 

 kockan, Cynara, i tät samling och med vidtfamnande stånd 

 dekorerar de magra tegarna eller med hjälp af Artemisian 

 de af kulturen orörda grusmarkerna. Här är åter lärkornas 

 värld, men till sång- och kalenderlärkan och tofslärkorna — 

 såväl den ljusa formen som en mörkare — kommer här uppe 

 den lilla Calandrella hrachydactyla, som orädd slår till vid 

 vägkanten. ^ 



Så var det stenekskogarna bortom Lambessa, i h vilkas 

 synnerligen intressanta fågelvärld jag skulle önskat att få 

 dröja längre än det blef mig möjligt. Det var de täta mer 

 än manshöga stenekbuskagen, i hvilkas skugga perlhyacinten 

 bloinmade och i hvilkas täta grenverk den moriska skatan 

 hade nästen. Och det var de gamla orörda skogarna på un- 

 dangömda bergsidor, där öfver knotiga, lafklädda stammar 

 och grenar de olivgröngråa kronorna stängde ute det blän- 

 dande ljuset och läto de ensamma starrstånden och de en- 

 samma tusenskönorna blomma i en dämpad dager mellan de 

 stretiga, magra enbuskarna. Där koltrast och dubbeltrast, 

 Turdus viscivorus deichleri, smögo undan för vandraren, där 

 den algeriska grönspetten, Picus viridis Vaillantii knackade 

 på veden, där blåkråkan skränade och nötskrikan, Garridus 

 glandarius cervicalis, lät höra sina krängande, jamande ljud. 

 Där mesarna, Parus uUramarinus och ledouci klängde på 

 grenändarna och från turturdufvorna kom en entonig, klang- 

 full låt. Där den stora ringdufvan satt orörlig i tätaste blad- 

 dunklet och det brakade af vingslag, när hon gaf sig ut från 

 närmaste kronan. Och där klipphönan, Caccabis petrosa, med 

 ett vildt skärrande bullrade bort mellan stammarna. 



Och så var det till sist färden genom bergdälderna vid 

 Djebel Mahmel, där den höga gula asfodillen, Asphodeline 

 hitea, och de små Euphorbia-huska^rn^ gåfvo litet färgstänk 

 åt den stenbelamrade ödemarken, medan jättebuskar af Cal- 

 litris med väldiga stammar, spridda på de kala bergsidorna, 

 berättade om skogar som försvunnit. Här sågo vi för första 

 gången Algeriets mest säregna fågel, Diplootocus moussieri. 



