G. ADLERZ, TIPHIA FEMORATA FABR. 7 



nämnda gångstigen, där de mellan de glesa stånden af Arte- 

 inisia campestris, Sderanthus annuus och lågväxt, tufvigt gräs 

 hade sina jaktmarker. Under jakttiden voro de föga skygga 

 och flögo sällan, i alla händelser blott korta sträckor. På 

 marken rörde de sig utan synnerlig brådska, ständigt tref- 

 vande framför sig med antennerna. Ofta stannade de för 

 att med antennerna undersöka någon punkt. Vanligen blef 

 undersökningen helt flyktig, men stundom röjde stekeln större 

 intresse genom att göra mer eller mindre ihållande gräfnings- 

 försök. Vare sig dessa gräfningsförsök snart afbrutits eller 

 fortsatts med större ihärdighet, kunde man nästan alltid vara 

 viss på att vid gräfning i marken på en sådan punkt träffa 

 någon ollonborrelarv föga djupt under markytan, stundom 

 t. o. m. flera ej långt från hvarandra. Föröfrigt voro ollon- 

 borrelarver ingalunda vanliga i denna mark. Vid gräfning 

 på måfå, utan att följa stekelns anvisning, var det jämfö- 

 relsevis sällan som man lyckades anträffa någon. Företrä- 

 desvis tycktes de förekomma under stånd af Artemisia cam- 

 pestris, men äfven bland uteslutande gräsrötter. 



3. Då det sålunda föreföll sannolikt, att det just var 

 ollonborrelarverna som Tiphia sökte, inlades sådana af om- 

 kring 20 mm. längd i livar sitt glasrör, i hvilka sedan Tiphia 

 insläpptes. Dock visade steklarna ingen benägenhet att taga 

 någon befattning med dem, utan tycktes snarare vara rädda 

 för dem. Sedan rören lämnats flera timmar i mörker, visade 

 sig ingen ändring härutinnan ha inträdt. (Jfr n:r 5 och 7.) 



4. ^^7 sågs en Tiphia gräfva sig ner vid ett ungt stånd 

 af Artemisia campestris. Blott en helt liten hög af sand bil- 

 dades därvid på markens yta. Antingen hade således stekeln 

 träffat på en förut gräfd gång, eller ock hade han förmåga 

 att med sina gräffötter arbeta sig fram genom marken utan 

 att bära upp den lösgjorda sanden. Då stekeln dröjde länge 

 nere, försågs denna punkt med ett märke för att kunna åter- 

 finnas. Följande morgon besöktes platsen, och då antydde 

 en liten öppning i den uppkastade sanden, att stekeln gått 

 därifrån. Gången, som var fylld med helt lös sand, lät sig 

 sonderas med en smal Artemisia-styålk och var så mycket 

 lättare att följa, som den endast gick några få cm. under 

 markytan. Uppgräfningen bragte i dagen en i utsträckt till- 

 stånd 8 mm. lång ollonborrelarv, som var lifligt rörlig och 

 gick obehindradt. Han bar dock Tiphia-ägget i ledvecket 



