108 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 1. 



men det torde vara alldeles onödigt. Åtminstone tyckas hans 

 uppgifter och figurer mycket noga passa tillsammans med 

 den vid Bohuslän förekommande A. bioculatus Mc Intosh. 

 Här skulle vi alltså hafva en nemertin, om h vilken det finnes 

 giltig anledning att antaga, det den förekommer i både östra 

 och västra delarna af Atlanterhafvets boreala subregion af 

 den arktiska Litoralregionen men saknas i den mediterrana 

 subregionen af den västafrikanska Litoralregionen. 1 



Enligt Verills uppgift synes för öfrigt denna Amphi- 

 porus-axt vara vanligare vid de amerikanska än vid de euro- 

 peiska kusterna. 



Om det icke bör råda någon ovisshet därom, huruvida 

 Verills art är identisk med Mc Intoshs, så synes däremot 

 till en början stor tvekan kunna inställa sig. huruvida Joubin 

 med rätta identifierat sin form med Mc Intoshs A. biocula- 

 tus. Under det den sistnämndes art af bildas och beskrifves 

 såsom »dull orange», är nämligen Joubins form lifligt oliv- 

 grön, endast fram på hufvudets främre del något ljusare, svagt 

 gnlaktig. I/yckligtvis lämnar emellertid Joubin en uppgift 

 om inre byggnaden hos sin A. bioculatus, hvilken medgifver 

 att säkert identifiera hans form med den vid vår kust 

 förekommande trots den yttre olikheten, och då Mc Intoshs 

 art till det yttre nära öfverenstämmer med vår, torde väl 

 äfven den vara identisk med Joubins. 



Till en början vill jag anmärka, att Joubins i båda de 

 anförda skrifterna anförda klander af Mc Intoshs ifråga- 

 varande figurer icke synes mig berättigadt; någon olikhet 

 har uppenbarligen funnits emellan fårornas tydlighet hos de 

 båda formerna. Det är för öfrigt rimligt nog, då Mc Intoshs 

 djur haft en längd af o — 4 cm., men Joubin angifver längden 

 hos exemplaren från Roscoff till 6 å 8 cm. Äfven Verill upp- 

 gifver längden för de af honom iakttagna till högst 35 — 40 mm. 

 De längsta af mig sedda exemplaren voro vid sträckning 5 cm. 

 Färgen var hos dem alla gulröd med någon skiftning 

 mot rödt eller gult. Hufvudet var merendels något ljusare, 

 dess framspets nästan rent hvit. Hos ett par exemplar fram- 

 trädde å ryggen tydligen ett klarare mediant band ofvanpå 

 rhynchocölomet. Likaså voro kroppens sidodelar stundom 

 försedda med tvärställda, rödare Häckar, delvis åtminstone 



1 Jfr Oetmann, A. E. Grundzuge der marinen Tiergeographie. Jena 1896. 



