\m VI 



forskelligc' OmslæiulighedcT, men del er hidtil ikke lykkedes os ;il paavise iiogel 

 som helst Forhold mellem Arbejdsevnen og Ioniseringen, hverken de direkte maalte 

 Værdier eller Forholdet mellem dem. htgttagelsesmaterialet kan maaske være af 

 Interesse i andre Retninger, for vort Formaal har det vist sig værdiløst. 



3. Forholdsbestemmelsernes Metodik. 



Meget ofte foreligger i Psykologien den Opgave at undersøge, om to, [)aa en 

 eller anden Maade maalelige Fænomener, Egenskaber eller Evner, staar i Veksel- 

 virkning, Korrelation til hinanden. Maalingerne kan enten være udførte paa en 

 Række forskellige Individer, eller paa samme Individ til forskellige Tider. I begge 

 Tilfælde viser det sig sædvanlig, at de to Fænomeners sammenhørende Værdier for 

 de forskellige Individer, eller fra Dag til Dag, opviser mer eller mindre overens- 

 stemmende Svingninger. I det simpleste Tilfælde, hvor Svingningerne stemmer fuld- 

 stændig overens, kan der ikke va^re Tvivl om, at de to Fænomener enten gensidig 

 belinger hinanden eller er afhængige af en fælles Aarsag. En saadan fuldstændig 

 Overensstemmelse vil imidlertid kun sjældent foreligge; hyppigst er Variatio- 

 nerne ret u regel nuïssige fra Tilfælde til Tilfælde, og der rejser sig da del Spørgs- 

 maal, om der alligevel kan uddrages en Slutning om et vist Forhold mellem F'a-no- 

 menerne. Denne Opgave er af ren matematisk Natur, idet Slutningen om et For- 

 hold maa være afhængig deraf, om de foreliggende Overensstemmelser er talrigere 

 og større end Sandsynligheden for deres Forekomst ved rent Tillælde. 



Til Løsningen af denne Opgave har Bravais, Galton og Pearson') udarbejdet 

 følgende Metode. Lad x^, x^, x.^ .... ;r„ være de maalte Værdier for det ene Fæ- 

 nomen, (/i, 1/2, l/a . . ■ . J/n de tilsvarende VaM-dier for det andet, medens ni og M 

 betegner de beregnede Middelværdier henholdsvis af Rækkerne .v og y. Man be- 

 regner endvidere Afvigelserne af de enkelte Maalinger fra Rækkernes Middelværdier, 

 altsaa f^ = x^—m, f^ = x^—m . . . . og /^j = j/j — M, F^ = ij^ — M . . . ., og faar 

 da følgende Udtryk for Korrelationskoefficienten: 





(1) 



hvor [/■• F\ = l\ ■ h\~f-2 • -Fa + • ■ ■■ +fn- Fn og [/"-] og [F^-] er de respektive Sum- 

 mer af Fejlkvadraterne. Korrelationskoefficientens sandsynlige Fejl ^ er med til- 

 strækkelig Nøjagtighed angiven ved Udtrykket; 



/„ = 0,674.5 . ,--4F^ ^^^ 



hvor n betyder Antallet af Enkeltmaalinger for hver Række. 



Med Hensyn til den matematiske Nøjagtighed lader disse Formler, som Pkarson 

 har vist, intet tilbage at ønske, men i Praxis lider de af visse Mangler. For det 



') Philos. Transactions of Koyal Society London 189«. Bd. 187 A. S. 2li4 fl'. 



