21 22.'} 



Rumfang Luft. Tin og Hly forkalkedes ved Hjælp af et meget stort Brændeglas, 

 Jern, vædet med Vand, ved almindelig Teinperatur. Han finder, at Kalcinationen i 

 afspærret Luft sker meget vanskeligere end ellers, at den har ganske bestemte 

 Grændser, at der forsvinder en vis Mængde af Luften (i Forsøget med Jern efter to Maa- 

 neder omtrent '/i), som meget nær svarer til Metallernes Vægtforøgelse, og at den 

 resterende Luft er ganske forskjellig fra den, der opstaaer ved Metalreduktioner med 

 Kul, idel den ikke fældes af Kalkvand. Og han mener af disse Forsøg at kunne 

 slutte, at det ikke er den atmosfæriske Luft som Helhed, der indgaaer i fast For- 

 bindelse med Metaller og danner Metalkalke, men at der i atmosfærisk Luft findes 

 en særegen Luftart, og naar denne er opbrugt, finder der ingen videre Kalcination 

 Sted'). Af ganske særlig Interesse ere de Forsøg, hvorved han forbrænder en vejet 

 Mængde Fosfor i et over Kvægsølv afspærret Rumfang Luft ved Hjælp af et Brænde- 

 glas. Der forsvinder herved omtrent Vr. af Luftens Rumfang, og Lavoisier slutter 

 deraf, at Fosforets Vægtforøgelse maa hidrøre enten fra Luften selv eller fra en 

 anden Luftart, som i bestemt Forhold-) indeholdes i den Luft, vi aande. Dette 

 stadfæstes ved, at Svovl og Fosfor ikke kunne brænde i Vakuum, og ved, at den 

 Luft, hvori Fosfor er brændt, er uskikket til at underholde Forbrænding-^). 



Af det her anførte ses det, at L.woisier allerede i Slutningen af 1773 betrag- 

 tede Luften som noget sammensat, og antog, at det var en af dens Bestanddele, 

 der forenede sig med de brændbare Stoffer ved Forkalkning og F"orbrænding. For 

 os med vore Forudsætninger kan det maaske endog svnes sikkert, at han allerede 

 dengang har forudset Iltens Existents. Men det forholder sig ikke .saaledes. Af 

 mange Steder i hans Laboratorieoptegnelser ') fremgaar det, at han dengang nær- 

 mest mente, at det var den fixe Luft (Kulsyre), som spillede en saadan Rolle. Selv 

 hvor han mener, at Kalk rimeligvis indeholder en Luftart, som ikke kan uddrives 

 ved Varme (se ovenfor S. 222), viser hans Begrundelse heraf, ved Henvisning til 

 Op. ph. ch. 2. Partie, Chap. 1, Exp. VI, tydelig nok, at han ikke herved har tæMikt 

 paa nogen anden Luftart end Kulsyre. Særlig betegnende i saa Henseende er og.saa 

 det sidste Forsøg, han anfører i Op. ph. ch. Han ved, at den fixe Luft slukker 

 Lys; han ved, at den Luft, hvori Fosfor har brændt, er uskikket til at nære For- 

 brænding, men dog blander han sidstnævnte med '/:s Rumfang fix Luft og forsøger, 

 om ikke et Lys skulde brænde i denne Blanding'). 



') Qu'il existe dans latinosplicre un tluide éla.stique particulier qui so tiDUve inclé avec lair, et 

 que c'est au momeut où la quantité de ce fluide contenue sous la cloche est épuisée, que la calcination 

 ne peut plus avoir lieu. Op. ph. ch. S. 293 (Oeuvres 1, 020. Allerede 29. Marts 1773 har han. som det 

 fremgaaer af hans Laboratorieoptegnelser iBerthelot Revolution cliim., S. 237. Paris, 1890), havt denne 

 Tanke, men dengang dog ogsaa tænkt sig den Muliglicd, at den Kalk, som bedækkede Metallets Over- 

 flade, forhindrede en videre Forkalkning. 



'-) Dans uue certaine proportion. Op. pli. ch. S. 341) ^Oeuvres 1, (i51). 



') Op. ph. ch. S. 351. {Oeuvres 1, 654). 



*) Behthei.ot: Révol. chim. S. 234—246. 



°) Si le mélange d'un tiers de finide élastique des elïervescences corrigerait lair qui avait servi à 

 la combustion du phosphore, et lui rendrait la propriété d'entretenir les corps enllammés. Op. ph. cii. 

 S. 351 (Oeuvres 1, 655). 



