2 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 11. N:0 9. 



sig på alltför litet antal lokaler, äro de på det hela taget 

 ganska ofullständiga. Sådana upplysningar, som att den och 

 den arten förekommer i alla landskap från exempelvis Skåne 

 till Hälsingland, äro ju ganska värdefulla, men några be- 

 stämda lokaler äro ofta ej angifna för sådana allmännare arter, 

 och man kan således ur litteraturen ofta nog ej framkon- 

 struera en arts utbredning så pass noga, som önskvärdt vore. 

 Genom att lägga in en arts förekomstlokaler på en karta, 

 kan man ofta få en inblick i en hel del intressanta förhål- 

 landen, men är utbredningen så ofullständigt känd, som ifråga 

 om molluskerna i allmänhet är fallet, låter sig detta stundom 

 ej göra. 



Häraf inses, att lokaluppgifter äro en nödvändig förut- 

 sättning för en verklig kännedom om arternas geografiska 

 utbredning i stort och de lagar, som reglera denna. Äfven 

 mått och vindlingarnas antal äro viktiga att anföra i sam- 

 band med lokalerna, ty det kan ju vara möjligt, att några 

 biologiska upplysningar äfven kunna framgå häraf. Vind- 

 lingarnas antal bör noga fastställas för att tjäna som fix- 

 punkter de öfriga måtten sinsemellan. Ty gifvetvis skall ett 

 individ, som har exempelvis samma bredd som ett annat 

 men dessutom en V^ vindling mer, betraktas som mindre. 



De variationer, man på detta sätt kan konstatera, äro 

 större än man skulle kunna vänta sig vid första påseendet. 

 Af detta skäl är det jag i den följande förteckningen med- 

 tager en del mått, hvilka dock endast hänföra sig till maximi- 

 exemplaret från hvarje särskild lokal. Hade ett större antal 

 exemplar mätts, kunde man möjligen fått fram något om 

 t. ex. tillväxtens hastighet på olika lokaler. Såsom exempel 

 må här anföras några mätningar på Succinea pfeifferi. 



Genom att inpricka höjd- och breddmåtten på ett större 

 antal individ i ett koordinatsystem, får man ett antal koor- 

 dinatpunkter, som visa artens variationsgränser (jfr Odhner 

 1912). Tagas så exemplar från en nordlig och en sydlig lokal 

 (i detta fall från Jämtland och Skåne), visar det sig lätt, 

 hvilka olikheter som förefinnas. De uppmätta exemplaren 

 äro ur Riksmuseets samlingar och af Westerlund bestämda 

 till hufvudarten af Succinea pfeifferi. Af den här bifogade 

 figuren framgår nu, att de nordliga exemplarens variations- 

 gränser ligga högre än de sydligas, det vill i detta fall säga, 

 att den förra formen är smalare. Ett betydligt större antal 



