WAHLGREN, DET ÖLÄNDSKA ALVARETS DJURVÄRLD. 49 



äfven om man uppskattar denna kontingent till en afsevärd 

 procent af den nämnda tredjedelen, äro af de båda andra 

 tredjedelarna så talrika arter blott träffade i ett fåtal exem- 

 plar, att alvararternas individfattigdom i stort sedt är 

 obestridlig. 



Orsaken till alvarets artfattigdom ligger i alvarnaturens 

 extrema beskaffenhet, till hvilken blott ett fåtal djur förmått 

 anpassa sig, och dess individfattigdom visar, att äfven detta 

 fåtal i allmänhet har svårt att finna sig till rätta med de 

 extrema förhållandena. 



Af de särskilda faktorer, som konstituera alvarets natur- 

 beskaffenhet, är berggrundens kemiska beskaffenhet, dess 

 kalkhalt, framför allt af betydelse för molluskerna. Af alvar- 

 snäckorna synas åtminstone tvenne, Helicella striata och Alo- 

 glossa avenacea^ äfven på kontinenten vara bundna till starkt 

 kalkhaltiga lokaler (Clessin, 1884; Lehmann). Äfven Helici- 

 gona lapicida är enligt Westerlund (1871) i Sverige åtmin- 

 stone sällsynt på urbergsgrund. Berggrundens starka kalk- 

 halt förklarar också den individrikedom, hvari några vatten- 

 snäckor, särskildt Limncea palnstris och Bythhiia tentacidata, 

 uppträda i de smärre vattensamlingarna. Detsamma gäller 

 väl också de mängder af ostrakodskal man ofta träffar under 

 stenar på om våren öfversvämmade platser. Utprägladt 

 kalkofila äro också de på alvaret förekommande isopoderna. 



I hvad mån markens kemiska beskaffenhet är af bety- 

 delse för de kalkofila fjärilarna, är osäkert. Anmärknings- 

 värdt är dock, att en sådan art som Lyccena hylas, som hos 

 oss ej förekommer annorstädes än i kalktrakter (Skåne, Öland, 

 Gottland), äfven så långt sydligt som i Mähren nästan ute- 

 slutande trifves på kalkrik mark (Skala). Äfven andra 

 lycaenider, såsom Lyccena argus och arion synas föredraga 

 kalkrik mark, hvilket äfven gäller om TaracJw hiduosa och 

 Acldalia rubiginata. 



Huruvida kalkgrunden har något inflytande på insek- 

 ternas färg, är likaledes osäkert. Man tror sig ha iakttagit, 

 att blåa honor af Lyccena icarus oftare uppträda på kalkgrund 

 än på kalkfattig mark. Härmed stämmer också förhållandet 

 på alvaret; af honformerna är nämligen f. ccerulea den o]'åm.- 

 förligt allmännaste, därnäst kommer f. ccendescens^ medan 

 den bruna typformen alldeles saknas. I fråga om Lyccena 



Arhiv för zoologi. Band 11. N:o 1. 4 



