WAHLGREN, DET ÖLÄNDSKA ALVARETS DJURVÄRLD. 57 



purictata^ uppträdde 1912 i stor individrikedom, som måhända 

 dock, åtminstone delvis, berodde på invasion från omgifvande 

 biosynoecier. Den ovanligt torra och varma sommaren 1914 

 uppträdde Satyrus semele massvis på Borgholms älvar, likasom 

 den samtidigt förekom i oerhörd mängd på alla gräsmarker 

 i Borgholms omgifningar (jfr Wahlgren, 1914). 



Det är bekant, att sådana ökensnäckor som Helix ladea 

 och H. deserionun ha förmåga att utan skada öfverlefva 

 mångåriga regnlösa perioder. En liknande extrem tillpassning 

 till långvarig torka visar äfven åtminstone en af alvarets 

 snäckor, dess geografiskt mest intressanta art, Hellcella striata. 

 Om denna skrifver Westerlund (1884, sid. IX): »Sommaren 

 1 853 tog författaren ett stort antal exemplar af den hos oss 

 för Öland egendomliga Helix striata, och lågo dessa ostörda 

 tillsammans i samlingen till sommaren 1868, då af förrådet 

 skulle meddelas till en besökande vetenskapsman (Prof. 

 Lilljeborg). Många af exemplaren befunnos vara försedda 

 med ett tunt lock, som djuren före vintersömnen bilda inom 

 skalets mynning, och detta gaf anledning till ett mera på 

 skämt gjordt försök att lägga dem i våt mossa på ett varmt 

 ställe, hvilket dock hade till följd, att djuren inom en timme 

 vaknade upp ur sin långa sömn, sprängde de tunna dörrarna, 

 kröpo lifligt omkring och åto af mossan med en aptit, som 

 var ganska naturlig efter femton års fasta.» 



En dylik förmåga att uthärda torka tillkommer, om ock 

 i långt mindre grad, äfven de djurarter, som lefva i alvarets 

 smärre vattensamlingar. Detta gäller för snäckdjur, tillhörande 

 släktena Limncea, Planorhis och Bythinia. Om Limnma pali(stris 

 anför Lampert (efter Brockmeier), att den utan att skadas 

 kunnat lefva fyra månader i ett fullkomligt uttorkadt dike. 

 Samme författare refererar också Koenike's försök med 

 hydrachnider, hvaraf framgår, att dessa utan fara kunna ligga 

 inneslutna i slam, som i solen intorkat så hårdt, att det 

 spruckit sönder. Detsamma gäller om ostrakoderna, såväl 

 ägg som fullvuxna, och ä^en af Tanymastix icke blott kunna 

 utan måste rent af för att kunna utvecklas genomgå ett full- 

 komligt uttorkningsstadium. Hcemopis sangtiisnga, som blott 

 lefver i större vattensamlingar, hvilkas botten åtminstone 

 aldrig fullkomligt uttorkar, kan tidvis lefva i fuktig jord 

 under stenar, och dess äggkokonger läggas i fuktig jord i 

 slutet af juni (Malm), d. v. s. just vid torktidens början. 



