WAHLGREN, DET ÖLÄNDSKA ALVARETS DJURVÄRLD. 89 



nämnda representerar öfvergången från senglacial till post- 

 glacial tid. Samtidigt eller möjligen något senare inkom 

 säkerligen äfven den för alvaret karakteristiska enen, ehuru 

 den ej är träffad i de fåtaliga undersökta öländska mossarna. 



Alvaret var också under detta skede af tundrenatur. 

 Hur stor del af dess fauna som daterar sig från denna period, 

 är vanskligt att säga, då vår fjällvärlds björkregion faunis- 

 tiskt ännu är så ofullständigt känd. Möjligen stamma dock 

 från denna tid såväl rödbenan och enkelbeckasineyi som jisk- 

 måsen och gräsanden, vidare steklarna Polyrrhembia tenebri- 

 cosa, Hemiteles longulus och Rhogogaster viridis, ett par fjä- 

 rilar (Pieris najn och Erynnis comma), ehuru i så fall i andra 

 raser än alvarets nutida, och kanske några dipterer. 



Asp — björk-florans tid är emellertid af mycket kort var- 

 aktighet. I samma kalkgyttja, i hvars undre delar björk — 

 asp-floran inbäddats, träffade Hemmendorff i högre hori- 

 sonter Pinns silvestris, Alnus glutinosa, Tilia europcea och 

 Najas marina. Från hvilka skeden af ancylustiden gyttjans 

 olika delar härstamma, är icke kändt, men i lager från an- 

 cylustidens äldre skeden (tallzonen) ha på Gottland enligt 

 MuNTHE träffats så värmekräf vande arter som Carex pseudo- 

 cyperus, Cladium mariscus, Iris pseudacorus och Coryhis 

 avellana (pollen). 



Af allvarets mollusker fanns vid denna tid Bythinia 

 tentacidata (som möjligen redan tidigare hade invandrat) och 

 säkerligen äfven Planorbis planorbis; troligtvis också Vitrina 

 pellucida, Fa?/o?tza-arterna, Helicigona lapicida, Clatisilia biden- 

 taia och Cochlicopa hibrica. Och under samma skede har 

 alvaret säkerligen tagits i besittning af ungefär hälften af sin 

 nutida djurvärld, d. v. s. hufvudmassan af de arter, som nu 

 äro utbredda öfver vår boreala och subboreala region. 



Vid samma tid började också alvarets flora antaga sin 

 nuvarande gestaltning; vid skedets slut hade den mottagit 

 icke blott sina 52 % »glaciala och subglaciala» element utan 

 sannolikt äfven en stor del af sina mest karakteristiska arter, 

 de s. k. stäppväxterna. Och med dem följde säkerligen redan 

 under ancylustidens äldre skede flertalet af dess märkligare 

 xeroterma djurformer, som i nutiden på alvaret befinna sig 

 vid sin nordgräns och h vilkas särsprängda och reliktartade 

 utbredning tyder på ett klimat af mera kontinental karaktär 

 än det nuvarande. Men innan jag närmare inlåter mig på 



