98 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 11. N:0 1. 



eller blott Scällsynt träffas på norra Öland, nedanför litorina- 

 gränsen. Af dess sju stäppväxter, som hos oss endast finnas 

 på Öland eller Öland— Gottland, förekomma Adonis vernalis, 

 Artemisia laciniata, A. rupestris, Plantago tenuiflora och Ba- 

 nunculus illyricus nordligast till Borgholm— Köpingstrakten, 

 och af de båda andra uppgifves af Sjöstrand, hvarifrån 

 dessa uppgifter 'éjr:oh?imtdiåe, Helianthemiimoelandicumenå&>^t 

 sparsamt förekomma norr om Borgholm, medan Aster lino- 

 syris nordligast är funnen i Föra, d. v. s. helt nära intill 

 litorinagränsen. Hade dessa inkommit under subboreal tid, 

 hvars torrvarma klimat enligt Sernander (1910), Hägg, 

 (1910, 13) m. fl. räckt in i bronsåldern och tills dess blott 

 14 % af litorinahöjningen återstod, är det svårt att förstå, 

 hvarför de efter sin färd öfver hafvet just hamnat på södra 

 Öland och icke lika väl på de norra alvarområdena. Man 

 kan icke invända, att endast det södra alvaret är tillräckligt 

 extremt utbildadt för att erbjuda dem lämpliga lokaler, om 

 man vet, att Adonis vernalis och Eanunculus illyricus icke 

 äro några speciella al vårväxter och att äfven Artemisia 

 laciniata och rupestris bäst trifvas på odlade ställen invid 

 alvaret. 



Frågan om de på alvaret förekommande xeroterma arter- 

 nas isolerade uppträdande på södra Sveriges fastland äfven 

 kan dateras tillbaka till ancylustiden, är af en viss betydelse 

 äfven för uppfattningen af alvarfaunans ålder. Vore man 

 nämhgen nödgad till att antaga, att t. ex. de i det föregående 

 nämnda skano-baltiska arternas uppträdande i Skåne stam- 

 made från så sen tid som den subboreala, från hvilken tid 

 Sernander och hans lärjungar äro benägna att räkna de 

 sydsvenska xerotermernas eller åtminstone de xeroterma fyto- 

 biosynoeciernas ålder, hade man ju ingen särskild anledning 

 att tillerkänna samma arter högre ålder på alvaret. Måste 

 man tillskrifva dessa arter möjlighet att öfver Bälten och 

 Öresund invandra till Skåne, funnes ju ingen anledning att 

 låta Kalmar sund utgöra något hinder för deras spridning 

 till Öland, om också konsekvensen, den äfventyrliga flykten 

 till Gottland eller den ännu äfventyrligare från Östersjö- 

 provinserna eller Nordtyskland, blefve obehaglig att draga. 



Lyckligtvis behöfver man icke räkna med dessa osanno- 

 lika fall. Det finns, så vidt jag förstår, ingen anledning att 

 antaga, att icke äfven på svenska fastlandet också under en 



