WAHLGREN, DET ÖLÄNDSKA ALVARETS DJURVÄRLD. 101 



Ännu i nutiden får väl alvarfaunan i gränsområdena, om 

 ock i alltmer af tagande grad, tillskott genom inkomlingar 

 från omgifvande formationer eller i en eller annan på kultur- 

 väg införd art, men i det stora hela kan dock sägas, att det 

 öländska alvarets, särskildt den södra alvarstäppens nutida 

 fauna och flora, redan vid ancylustidens öfvergång i litorina- 

 tiden voro konstituerade. Medan andra biosynoecier under 

 de gångna årtusendena efter den mänskliga bebyggelsens 

 början genomgått växlande öden, har alvarstäppen, säkerligen 

 ensam bland Syd- och Mellansveriges lifssamhällen, hvilat i 

 så godt som ostörd ro, i samma skick som när de första 

 människornas blickar gingo ut öfver dess öde vidder. Att 

 den yngre stenålderns nötboskap, får och hästar såsom betes- 

 djur ersatte de försvunna renarna och den utdöende uroxen, 

 betydde nämligen ringa för alvarets karaktär. 



Och att de oss närmaste århundradena icke — med undan- 

 tag af idegranens försvinnande — medfört någon större för- 

 ändring i alvarets ekologiska eller biontologiska karaktär, 

 veta vi. Samma utseende har »allwarden» i våra dagar, som 

 när den af Linne för öfver 170 år sedan »sågs ifrån Mysinge- 

 hög helt brun med gröna ränder, långs och twärtföre strukna 

 lik en land-charta». Ännu som på Linné's tid »trifwas på 

 den aldra torraste och skarpaste hälla Galium luteum, Pilo- 

 sella uniflora, Carlina annua, Quinquefolium minus repens 

 luteum, Rubia cynanchica coroUis trifidis, Sedum acre, Sedum 

 petrseum, Anthyllis, Herniaria, Helianthemum vulgäre, Cistus 

 Oelandicus och Festuca, Fårgräs kallad», ännu står »Poten- 

 tilla caule fruticoso på tufwor af Allwarden, jämte låga 

 platsar, på hwilka wattnet stådt hela wintren», och alvar- 

 löken växer »jämte Token ganska ymnog», och ännu är 

 alvarets karaktärsfågel »allwargrim, en Fogel, som endast 

 sades finnas i Allwarden» och som hos Linné »uptände en 

 oförliknelig längtan att honom se»."; 



Äfven de allra senaste tiderna, som medfört så många 

 förändringar i så godt som alla andra sydsvenska biosynoecie- 

 komplex, ha för större delen af alvaret gått spårlöst förbi, 

 och samma växter, som i stor mängd författaren till »Calmar 

 läns och Ölands flora» för ett half sekel sedan omnämner från 

 alvaret, återfinnas där ännu i våra dagar på alldeles samma, 

 ofta mycket noggrant uppgifna lokaler och i samma frekvens- 

 grader. Till naturvännens glädje är också alvaret från eko- 



