48 10 



af Væksten er Cellerne i Axecelledelen sædvanlig slrakte paa langs — medens de i 

 Diaphragmedelen mere har en tilfældig Længderetning eller ere isodiametriske. 

 Den fra først af helt sammenhængende Bark, som f. Ex. hos Cer. rubrum, viser i 

 Reglen ikke store Modsætninger mellem de nævnte Dele; de yderste Celler, der jo 

 bestemme Barkens Karakter, er ensartede overalt. Naturligvis vil man dog ogsaa 

 her paa Tværsnit konstatere en Forskel i Tykkelse. Ydre Kaar, vistnok navnlig 

 Vandets Saltholdighed, bestemme i høj Grad, hvor mægtig Barken bliver udviklet, 

 hvor mange Lag', der dannes. I Særdeleshed træder denne Forskel tydelig frem 

 hos de fra først af helt barkklædte Former, navnlig hos Cer. rubrum, hvor vi have 

 alle Grader mellem en tyklaget Bark med smaatcellet Yderlag og et tyndlaget og 

 derfor storcellet Yderlag (idet nemlig Cellestørrelsen er aftagende udefter). Med 

 Hensyn til Barkens Sammenhæng baade i de Tilfælde, hvor vi kun have Bælter, og 

 hvor vi have sammenflydende eller sæmmenhængende Bark, maa her indskydes 

 den Bemærkning, at de yderste Lag Barkceller altid danner aabne Pletter udfor de 

 Steder, hvor Tetrasporangierne findes, et Forhold, der staar i Forbindelse med 

 Tetrasporernes Udtræden. 



Naar Barken er flerlaget (herved ser jeg dog bort fra Tetrasporangiecellerne), 

 fungerer sædvanligt de indre og større Celler som Magasineringsceller, for den 

 ved Assimilationen dannede Floridéstivelse. Naar Barken kun bestaar af 1 til 2 

 Lag, er der ingen saadan Arbejdsdeling, idet alle Barkens Celler undtagen Tetra- 

 sporangiecellerne kunne danne denne Stivelse. Ved dette Indhold faar Barken hos 

 de ovennævnte svagt barkede Cer. rubrum Former (og andre tyndlagede Arter) et 

 ganske ejendommeligt Udseende. Med tiltagende Alder fortykkes sædvanlig Celle- 

 membranerne, og det Udseende, Axeceller, Bark og Bælter derved faar, er ofte meget 

 forskelligt fra det, der er karakteristisk i de unge Stadier. Nogen særlig systematisk 

 Betydning har dog disse Forandringer ikke. 



Foruden de Grene, der ere opstaaede ved Topcellens Vækst og Deling og som 

 danner det for Ceramium Slægten karakteristiske gaffelgrenede Løv, optræder der 

 sekundære Grene, som i de fleste Tilfælde udgaa fra de indre større Celler, som 

 findes omkring Axecellernes Skillevægge, og som ogsaa kunne danne Tetrasporangier. 

 Der er da, som det vil forstaaes heraf, et vist Forhold mellem Udviklingen af 

 sekundære Grene og Tetrasporangiedannelsen. Nogen bestemt Regel gives dog ikke. 

 Samme Individ vil hyppigt bære saavel sekundære Grene som Tetrasporangier — 

 men samme Bælte vil dog sjældnere bære hægge disse Organer. I enkelte Tilfælde 

 har jeg bemærket, at den øvre Bælterand hos Cer. strictum i Stedet for at danne 

 Parasporehobe har dannet sekundære Grene. 



Udviklingen af sekundære Grene er meget forskellig hos de forskellige Arter, 

 og den danner, naar der da ses bort fra de Tilfælde, hvor en stærk Tetrasporangie- 

 dannelse hæmmer Grenudviklingen, et meget godt Karaktermærke for visse Arter. 



' Om regelmæssige Lag, det ene uden for det andet, er der ikke Tale; naar jeg taler f. Eks. om tre 

 Lag, vil det sige, at Barkcellerne omtrentlig forekommer i 3 forskellige Afstande fra Axecellernes Midt- 

 linie paa langs. 



