74 36 



Hesvær ved Cet: riibniin's Begrænsning, stiller Sagen sig anderledes, naar Bælterne 

 optræde andetsteds. Jeg mener imidlertid at have fundet, at de Bælter, der dannes 

 af virkelige Cer. riihriim Former, ikke vise Evne til Opad- eller Ncdadløben, endvidere, 

 at Bælteafstandene ikke blive meget store; de vil sædvanlig indskrænke sig til en smal 

 Linie. Medens Axecellerne hos Cer. Rosenvingii, arborescens og tildels Cer. fruticulosiim 

 tidlig synes at strække sig og Barkcellerne fra hvert Bælte derefter stræbe mod 

 hverandre, sker Axecellernes Længdevæxt hos Cer. rubrum sædvanlig samtidig med 

 Barkens Længdevæxt, saaledes at det ikke kommer til Bæltedannelse. Af og til 

 hænder det imidlertid, at Axecellerne kommer i stærkere Væxt end Barken, hvilket 

 bevirker, at denne bliver adskilt efter lige Linier. Bælterandene bestaar i disse 

 Tilfælde mest af isodiametriske Celler. 



Den primære Grendannelse hos Cer. rubrum er snart rent gaffelformet, snart 

 saaledes, at der finder en Udvikling af Hovedstammer Sted. Sekundære Grene er 

 snart tilstede i overvældende Mængde, snart vil man kun opdage Spor af dem. 

 Grensjiidserne kunne enten være rette eller indkrummede, Væxten kraftig eller 

 svag. I faa Ord at samle den Mangfoldighed, som her kommer frem i det morpho- 

 logiske, og derigennem give noget karakteristisk for Arten er vistnok umuligt, og 

 jeg henviser da ogsaa her til Omtalen af de enkelte Former. 



De morphologiske Forskelligheder glide over i hinanden, uden at man tor 

 tale om særlige Arter, og det eneste fælles, der kan opvises, er den sammenha'ngende 

 Bark. Boriset fra Bæltedannelsen, som er omtalt ovenfor, er Barken højst forskelligt 

 udviklet (smlgn. Fig. VIII). Vi finde alle Grader mellem tyklaget Bark med smaat- 

 cellet Yderlag til en tyndlaget, storcellet Bark. Naar Barken er svag eller kun 

 niellemstærkt udviklet, vil Barkcellerne ikke udvise nogen særlig Længderetning; 

 er Barken derimod flerlaget, vil det ofte vise sig, at de yderste Barkceller, der da 

 ere smaa, ere strakte paa langs. Modsætningen mellem Axecelle- og Diaphragmedelen 

 er mere eller mindre udpræget, sædvanlig er den ikke særlig stor; størst er den 

 muligvis hos de stærkt barkede Former. Af og til kan man i Yderbarken særlig i 

 de ældre Dele finde de i Indledningen omtalte, særlige, lysbrydende, stærkt ægge- 

 hvideholdige Celler, men om nogen regelmæssig Forekomst synes der ikke at være 

 Tale; mange Overgangsformer mellem disse Celler og almindelige Barkceller ses 

 dog jævnligt. 



Haar er meget almindeligt til Stede. Farven er højst forskellig lige fra det 

 lyst røde til mørkebrunt-sorte. 



Tetrasporangier i 1 — flere Rækker i Diaphragmedelen og tilgrænsende Partier 

 uden noget særligt bemærkelsesværdigt. Ofte er de samlede i særlige Grene, termi- 

 nale eller sekundære; disse er da jevnlig ganske rette. Cystokarpierne, som er 

 almindeligt forekommende, er side- eller endestillede, omgivne af flere eller færre Svøb- 

 grene, ofte paa sekundære Grene. Antheridier sjældne. 



Cer. rubrum horer til de Arter', som forandre sig morphologisk paa Stræk- 

 ningen fra Nordsøen ind i Østersøen. Den Faktor, som er den mest bestemmende 



M .Smlgn. Svedelius: Studier öfver Östersjöns hafsalgüora, Ups. 1901. 



