78 



40 



(smgl. hans Tab. ß, Fig. 1 & 2), omend jeg heller ikke her er gan.ske paa det rene 

 med, om Bestemmelsen er rigtig; Navnet „virgata" havde mulig været bedre. Jeg 

 kan ikke se nogen Berettigelse til at udskille nogen af disse Former som Arter; 

 det er aabenbart Lokalitetslorskelligheder o. desl., som fremkalder det forskellige 

 morphologiske Habitus. Selv den meget karakteristiske Form seciindala er saa 

 jævnt forbunden med de andre, at det ikke vil være muligt at afgøre, hvor det 

 secundate Habitus begynder og hvor det holder op. Efter min Opfattelse er det 

 saaledes, at en ung Cer. rubrum forma proliféra efter Omstændighederne kan udvikle 

 sig til en forma secunilala, pedkellala eller anden Form. Ved Siden af disse Former 

 har jeg en enkelt Gang i Materialet fundet en særlig uregelmæssig Form, som leder 



Tanken hen paa den, som senere 

 vil blive omtalt under Navn af 

 forma irregularis. Enhver af 

 de ovennævnte Former kan vist- 

 nok give Anledning til saadanne 

 uregelmæssige Former, naar de 

 ydre Omstændigheder er for det 

 eller Alderen gør sin Virkning 

 gældende, og jeg burde da vist- 

 nok ogsaa have opført denne 

 Form ved Siden af de andre. 

 Den spiller dog næppe den Rolle, 

 som forma irregularis i de syd- 

 ligere Farvande, hvorfor jeg ikke 

 særlig lægger Vægt paa den her. 

 Det uregelmæssige Præg, som 

 kendetegner denne sydlige Form, 

 kan komme frem hos de nord- 

 ligere Former men sporadisk — jo 

 mere sydpaa vi kommer, des 

 større bliver Procenten af saa- 

 danne uregelmæssige Former. 

 Enhver Form har vistnok sin tilsvarende „irregularis" Form; om den er dominerende, 

 er et andet Spørgsmaal. Fælles for de to ovennævnte Former (proliféra og secun- 

 dala), som under eet kunde betegnes som Cer. rubrum forma typica og som ere udbredte 

 ved de større Haves Kyster, er en kraftig Vækst (med jævn, men ringe Aftagen af 

 Grenenes Tykkelse mod Spidsen), Udviklingen af Hovedstammer, de mange sekun- 

 dære Skud, en særlig ejendommelig rhomboid Ordning af Grenspidserne, som i 

 Særdeleshed er tydelig hos unge Individer, endelig ofte yderst kraftig udviklet, Iler- 

 laget Bark med i de mest udprægede Tilfælde smaatcellet Yderlag. Fig. 2, Tab. VII, 

 der viser en Form fra Færøerne, giver en god Forestilling om, hvad der niorpho- 

 logisk er karakteristisk for de typiske Nordsø-Former. Hos forma pedicellata er 



Fig. IX. Oicnspidser af Ccniin nibnini. t. Form fra Nordsoen, 



forma proliféra. 2. Stille Vands Form, forma radians. 3. forma 



subtypica. i. forma irregularis. 



