i hvilket (len er mcfrct k-t at iagttage (fig. ii). Protoplasmaet synes i cellens midte at danne en mer fast sammcnhængendc, 

 stærkere larvet, finkornet, librilla-r masse, omkring hvilken det ovrige fibrillære protophisma ligger ortlnct i mer radiært ud- 

 straalende jfibriller- .') Saadan ser det i.iltald som oftest ud paa snit tagne af i alkoheil h-'erdede og i parafin indsmeltede 

 præparater (cfr. tab, VK, fig. lO & i6). Det er muligt, at dette ioinefaldemle lulsei-nde i nogen grad er frembragt kunstigt; 

 men, selv om det er saa, maa det tlog ha\-e nogen grund i virkeligheden. Det er vistnok tilfadde, at celleprotoplasmaet un<ler 

 præparationen skrumper ind, hvilket ofte kan sees paa de aabne rum i snittene (tab. \'I, fig. 4); her\-ed kommer denne tibnl- 

 lære struktur til at træde skarpere frem end den egentlig skulde, men det er dog klart, at, hvis den ikke fra oprindelsen var 

 der, kunde den ikke saa regelmæssig blive dannet ved reagensernes paavirkning. 



jMod h\er af celleudloberne kan man se fibriller konvergere for at forenes og danne disse, der h;ir en udpræget 

 fibrillær struktur. Denne fibrillernes konvergens falder undertiden paa snit af celler med stærkt indskrumpet protoplasma me 

 get tydelig i øinene, idet protoplasmaet forovrigt er adskilt ved aabne rum fra cellens omgivelser og blot er blevet hængende 

 sammen med disse ved de mod udlolx'rne konvergerende fibriller, der kan være forenede til mindre luindter (se tab. VII, fig. 

 16, der er tegning af en bipolar celle). 



Cellernes udløbere har jeg ikke kunnet forfolge langt st\-kke fra deres udspring, da de meget snart tabes 

 afsyne i gangliets indviklede fibrillære væv. Saa langt jeg har kunnet forfølge dem smalnede de stadig af, men havde altid 

 en skarpt udpræget fibrillær struktur. Hvorvidt man imidlertid kan opfatte dem som virkelige fibrillebu n d ter, der tilsidst 

 opiøser sig i flere fibriller og at saaledes hver celle danner centret for flere virkelige nervefibriller eller: at hver celle danner 

 udspringet for blot en veritabel ncrvefibrille eller jnervecylinder , om man saa vil, det maa jeg indtil \-idcre lade staa derhen. 

 Dette kan ene afgjores ved friskt materiale, hvilket jeg af denne art har savnet. Mulig kunde det jo ogsaa være, at udlø- 

 berne opløste sig i et fint fibrillenet (forfatterens diffuse fihrillenet) fra hvilket igjen ner\-ehbrillerne udspringer, saaledes 

 som Prof. Golgi har fremstillet forholdet for de sensitive nervefibriller i den menneskelige hjerne-). Fra præparaterne at 

 dømme synes dog dette mig mindre sansynlig, idet der ikke existerer noget egentlig tilsvarende diftust fibrillenet (tab. VI, 

 fig. 3), medens fibrillerne synes at gaa lige over i de til foden gaaende nervefibriller, hvad enten der nu kommer en eller flere 

 fra h\'er celle. At disse store celler blot skulde være centrum for en >nervec}'linder«, af hvilke der altsaa blot blev 6 — 7 i hver 

 ganglion, kan forekomme lidet sansynlig, skjønt vistnok fodens fibrillebundter er bet}-delig mindre end hos M. giganteum. Disse 

 fibrillebundter kan jo for den sags skyld ogsåa som senere paapeget tænkes tilblandet med fibriller fra de til ganglierne kom- 

 mende nerver. 



Cellernes kjerner er store, c. 0,042 mm. i diameter, og ligger som allerede nævnt fremherskende i cellernes ydre 

 fra gangliets midte vendende ender, hvilket dog for de fleste cellers vedkommende vil være den øverste ende. 



Kjernerne er aflange, de har ofte flere indbugtninger, hvilke dog sandsj'nligvis er fremkomne ved virkning af alko- 

 holen. I kjernerne har jeg saavcl paa safranin- som karminpræparater kunnet iagttage et tydeligt, stærktfarvet, chromatin- 

 netværk (fig. 13). I dette forekommer dog ofte lysere partier, en slags vacuoler (tab. MI, fig. 12, 14, 15), hvorved det 

 ofte kan faa udseende af, at kjernelegemet ved radiære septa staar i forbindelse med kjernens vægge (fig. 14). Dette ud- 

 seende er muligens kunstig frembragt ved reagensernes virkning. 



Kjernelegemet er almindelig aflangt, altid stærkt farvet og regelmæssig med en eller flere klare vakuoler samt ofte 

 stærkt farvede korn (fig. 12, 13, 14). Rundt kjerne saavelsom kjernelegeme kan sees en ganske distinkt meml)ran. 



I enkelte kjerner har jeg iagttaget to kjernelegemer (fig. 15). I en celle har jeg endog seet 2 næsten adskilte 

 kjerner, hvoraf den ene var normalt farvet, medens tien anden kun svagt, næsten farvelets; Icjcrnclegemernc \'ar som alminde- 

 lig stærkt farvede. 



I den blege kjerne var det endog et mindre smalt, stærkt farvet legeme ved siden af det runde kjernelegeme (se 

 fig. 11). Sansynligvis maa dette være exempel paa en direkte kjernedeling; se forøvrigt herom senere. 



De store celler synes ikke at have nogen egen membran, ialfald har det ikke paa snit været mig muligt at ad- 

 skille nogen saadan. Derimod synes cellerne at være indleirede i en bindevævsagtig masse med talrige bindevævskjerner og 

 en"stæ'rkt udpræget fibrillær structur (tab. \'I, hg. 3, 4, 5). 



Dette fibrillære bindevæv findes overalt i disse ganglier mellem og udenom de store celler. Det synes ialfald til- 

 dels at indeslutte i sig nervefibriller, hvilket ved farvningen (saavel osmium — hæmat: som boraxcarm.-pikrinsyre farvning) især 

 paa enkelte steder træder stærkt i øinene; medens det paa andre steder kan sees at være af mer ren bindevævsagtig structur. 



FcsHiiic. For nu at give et samlet billetle af disse merkelige store, hos M. graffi forekommende celler, skal jeg 

 give et kort resume af min opfatning deraf. 



Det er meget store celler (optil 0,090 mm. i diameter) der altid forekommer i meget indskrænket antal, 6 — 7 i 



') For letheds skyld anvender jeg den gjæugse benævnelse >'fibriUe<'. skjønt jeg ikke kan være enig i den almindelige opf.ittelse deraf; her- 

 for gj«res rede senere under afsnittet »histologi«. 



^) C. Golgi: Rech. s. I'hist. d. centres nerveux (Arch. Ital. de Biologi, tome 3 & 4. 1883). 



