Oaiig'Iiecelleriie 



er som regel unipolarc. I centralnervosAstL-nict er det kun )-derst taa, jeg liar kunnet iagttage af virkelig utvivlsom multi- 

 polar art, og har hovedsagelig va^-et indskramket til tien bagre del af hjernen, som jeg mener at tilhore det sympathiske nervesystem 

 (se ovenfor). I bugstrengen er drt blut et par tilfa-lde. i hvilke jeg tror at have iagttaget multipolart- rt'ller (lab. \', fig. 13). 

 I fodgangliernt' har jeg iagttaget saa\'el nuiltipolare som unipolare celler, dog flest at de første. 



Som regel holder jeg paa, at ganghecellerne (enten unipolare eller niultipijlare) blot har en virkelig nerveudlø- 

 ber. der dels gaar direkte over til at danne en nervecylinder i en perifer nerve, ilels til at oplose sig i centraldelenes fine 

 libnlk'net (tab. IX, fig. 4), hvorfra atter udspnnger perifere nervec\iindre. Fra eellernes nerveudlobere udspringer altid paa 

 deres forlob gjenneni kengdekommissurmasserne uparre sidegrene, der sa'tter dem i lorlniidelsi.' med kommissurernes fine 

 nbrilk-ni't . 



Bugstrengens ganglieceller kan variere betydelig i størrelse, dog synes kjernerne at variere mindre end selve cellc- 

 protoplasmaet ise ovenfor p. 19). Jeg har f ex. hos M. graffi fuiidet store celler, der havde et gjennemsnit af 0,030 mm., 

 og med en kjerne af 0,009 — 0,010 mm. i gjennemsnit (undertiden endog mindre), medens andre med et gjennemsnit af blot 

 0,014 'iTii- kunde have kjerner, som var optil 0,014 '■"'■"• ' gjennemsnit. Endnu mindre celler i samme e.xemplar maalte 

 0,008 mm. i gjennemsnit og havde en kjerne med samme gjennemsnit (0,008 mm), idet kjernen aldeles udfylder cellens ene 

 ende. Udløberne fra disse forskjellige celler har forskjellig tykkelse, idet denne retter sig elter cellestorrelsen; saaledes kunde 

 de største af ovenfor nævnte celler haw en udiober af 0,007 mm.s tykkelse, medens de mindre cellers udloliere kan \-a- 

 riere mellem 0,0015 — o,oo2 mm. 



Forskjellen mellem eellernes størrelse er hos M. giganteum I'lidnu skarpere ioinefaldende end hos M. gralTi, idet de store 

 celler er færre og optræder mer regelmæssig, især fremhæver sig det ovenfor (p. 18 — ig) omtalte, for hver storre nervestamme 

 optrædende store par, der sender sine udlobere (0,008 — 0,012 mm. tykke) direkte ud i nerverne. Disse celler kan maale op- 

 til 0,039 iTim- ' gjennemsnit og deres hjerner 0,018 mm. med kjernelegemer paa 0,005 '■""■'• ' gjennemsnit. Fra udloberne 

 har jeg tj-delig kunnet iagttage sidegrene gaaende til kommissurmasserne. De mindre celler hos M. giganteum varierer betydelig i 

 størrelse; jeg har fundet celler med l>lot 0,004 — 0,005 "'"''''• ' gjennemsnit (og kjerner af samme gjennemsnit , medens de dog 

 regelmæssig er storre (0,012 — 0,015 mm.s gjennemsnit med 0,008 — 0,011 mm.s kjerne); almindelig udfylder kjernen hos de 

 mindre celler næsten hele cellens ene ende. Saadanne celler, h\'or kjernen udfylder cellerLimmet. kan \-a're fra 0,004-0,007 

 mm. i gjennemsnit. 



Hjernens celler er mer ens i størrelse og i regelen mindre eml bugstrengens celler. De \ar i. ex hos M. 

 giganteum omkring 0,017 mm. 1 gjennemsnit og kjernerne optil 0,008 mm. De længere frem i svælgroret forekommende har 

 almindelig omtrent samme størrelse, saaledes ogsaa de hos M. graffi rundt tentakelringen beliggende. 



De største nerveceller, jeg overhovedet har fundet hos myzostomerne, er uden sammenligning de i fo dganglierne 

 hos jM. graffi forekommende kjæmpeceller*;.') Disse kunde Iku-c et gjennemsnit af optil O.oqo mm. med kjerner omkring 

 0,042 mm. I samme ganglier kunde der forekomme ganske smaa celler. Cellerne i M. giganteum's fodganglier er aflange 

 og forholdsvis smaa (optil 0,017 mm. brede og 0,037 mm. lange, med ovale kjerner, 0,010 mm. lange). 



Nervecellernes membran. Hvorvidt cellerne besidder nogen egen membran, har jeg ikke kunnet komme fuldt paa 

 det rene med (skjont det ved flere leiligheder har forekommet mig sansynlig). Derimod har jeg ofte med bestemthed kunnet 

 iagttage en af bindevæv med tilliggende Inndevævskjerner dannet membran, der ogsaa forts;ettes udover udløberen og følger 

 denne ind i centralmassen, hvor den gaar over i det c>'linderne omgivende spongioplasma. Undertiden har jeg endog 

 kunnet iagttage flere udenom hinanden liggende bindevævslag, der omsluttede en celle (se herom p. 29). Xervecellerncs binde- 

 vævsmembran kan især t_\'delig iagttages i bugstrengen, h\-or den dannes af den nu'Uem cellerne liggende stottesubstans (det 

 indre neurilem, se ovenfor p. iS). 



Nervecellernes protoplasma viser altid en tydelig fibrillær struktur, især er denne, skarpt ioinefaldende i kjæmpe- 

 cellerne i M. graflis todganglier (se herom p. 24). Denne fibrillære struktur s}-nes paa snit gjennem celleprotoplasmaet 

 vistnok mer at være et spongiost væv af stottesubstans (spongioplasma)-) med et derimellem liggende mer homogent ind- 

 hold (hyaloplasma). Sammenligner vi imidlertid med den ovenfor omtalte tilsyneladende mer regelmæssige anordning afstriberne 

 i kjæmpecellerne hos M. graffi og de mod udloljerne konvergerende fibriUer, der gav disse en udpræget fibrillær struktur, da 

 maa man antage, at der i spongioplasmaets udbredning ialfald delvis er en vis orden og maaske isolation og ikke, at der er 

 en saa ganske difus gjennem protoplasmaet gaaende udbredning (spongiøsitet). Udloberne vil man regelmæssig kunne se 

 have en om end ofte kun svagt antydet, fibrillær struktur med langsløbende, paralelle fibnller. der maaske ja endog sansynlig 

 egentlig er fine skillevægge af spongioplasma, der isolerer hyaloplasmaet i flere, inden udloberens og den senere nervecylin- 

 ders (hvis det er en direkte til nervecylinder overgaaende udiober) skede beliggende h\-aloplasmastrænge eller fibriller, der alt- 



•) Fonidsst altsaa, at dette virkelig er nerveceller. 



^) Leidigs benævnelse; se hans netop udkomne arbeide; «Zelle luid Gewebe", p. 165. Bonn 1885. 



