31 



saa vikle blive nogct ligncndi' til 11. Schultze's primitivfibrillcr, og som muligens dels gaar til sidegrene dels til hovedudløbe- 

 ren, eller som hos de celler, (ler oploser sig i smaagrene, gaar ud i disse. 



Af nerveceller er der som ovenfor n;evnt eftcr min nu'ning to slags, nogle der sender sine udlol.iere direkte ud i 

 ner\'erne Ipaa samme elk-r modsat side), andrt- luis ud lo be re oploser sig i kommissurernes fihrill a' re masse. Kn saadan celle 

 er at'l)ildet tab. IX, tig. 6. a., det er en ganske liden celle, med en kji-rne, iler udtyldcr hele cellens ene ende, og som maaler 

 0,005 mm. i gjennemsnit. Cellens længde til, hvor grenene spreder sig, er 0,012 mm. Som det vil sees af tegningen fordeler 

 crrenene sig i mindre grene, og disse tabes snart afsigte i kommissurmassens fibrillenet. Af lignende celler har jeg iagttaget 

 flere, de fleste paa bugstrengens viMitralside. 1-aikelte er imiillertid beliggende midt inde i længdekommissurernes masse (tab. 

 IX, flg. 4). Af saadanne er der imidleitid yderst faa, og de er altid af ringe størrelse med kjerner, der ganske udf\-lder cel- 

 lerne, omkr. 0,006 mm. i gjennemsnit. I-'nkelte saadanne celler har je-g seet med flere udlobere (tab. IX, fig. 6, b. & c). 



X'ogen forbindelse mellem kjernen og den fibrillære protoplasmasubstans har jeg ikke ved iiogen leilighed 

 kLinnet opdage. 



I kjernen har jeg ofte seet to ja tre kj ernelegem er. Ofte optræder der \ed siden at det ene større et ganske lidet. 

 I kjernen sees forovrigt almindelig mange stærkt farvede rum og et mellem disse udbredt fint net (chromatinstruktur). Dette 

 er ii5inefaldende i fodgangliernes kj;empeceller hos M. graffi. Kjernerne har altid en skarpt udpræget membran, undtagen som 

 ovenfor na'\-nt i mange af de omtalte kj;empc'celler, hvor den kan \'a're aldeles forsvunden, og chromatin udbredt je\-nt i cel- 

 lens ene pol omkring tien skarpt far\ ede nucleolus (se tal). VI, fig. 3, a. . Undertiden kan dog kjernememljranen være der, 

 men udenom denne er 1 protoplasmaet udliredt chromatin hvilket kan sees paa den stærke farvning. Xoget lignende skjont 

 ikke saa fremtrædende har jeg undertiden iagttaget i de storre celler i bugstrengen. Dette kan jeg ikke forklare paa nogen 

 anden maade end som \irkningen af reagenserne, der har bragt kjernemembranen til at trække sig sammen eller endog til at 

 briste, og gaa tilgrunde, h\"orved indholdet er gaaet ud i det omkringliggende protoplasma. 



I de perifere nervestammer udenfor centralorganerne har jeg h\-ppig iagttaget nerveceller, disse har optraadt tal- 

 rigst 1 nærheden af ner\"estammenies utlspring, har dog ogsaa været fundet i længere afstand dertra. De er aldrig videre store, 

 har undertiden unipolar, undertiden en bipolar form, saaledes som altsaa allerede Le\'dig m. fl. har angivet hos hirudineernt'. 

 men som Mgnal benegter og, som ovenfor omtalt (p. 18), bortræsonerer ved at erklære for celleparasiter (!!,i. Hvor\'idt mer 

 end en af disse bipolare cellers udlobere er en virkelig nerveudlober (nervecN-linder), skal jeg dog ikke kunne afgjore, den ene 

 ind mod centralorganerne vendende ende fandt jeg altid noget mer protoplasmatisk, og den kan som folge deraf \-ære en 

 protoplasmatisk udløber (tab. IX, fig. 7). Undertiden forekom det mig, at flere efter hinanden følgende celler var forlnindne 

 ved sine udlobere; det er dog muligt, at dette har været foreteelser staaende i forbindelse med cellernes formering, da jeg har 

 iagttaget spor til kjernedeling (ja endog to kjerner) i saadanne celler. 



Direkte kjernedeling. Paa mine præparater har jeg oftere iagttaget fænomener staaende i tbrbindelse med nerwcellernes 

 kjerner, som jeg ikke kan forklare som andet end direkte kjernedeling. Jeg har i nervesystemets forskjellige dele kunnet 

 finde omtrent alle de forskjellige stadier af kjernedelinger, ligefra kjerner, der er beg_\'ndt at strækkcs efter <len ene axe og 

 afsmalnes lidt paa midten til omtrent tuldkommen adskilte kjerner, men har ikke, trods omhyggeligste undersogelse med stærke 

 forstørrelser (Zeiss hom. im. Vis)- kunnet finde spor til kjernehgurer, saaledes som disse sædvanlig optræder ved den indirekte 

 kjernedeling (karyokinese). Fig. S, a. (tab. LX) viser en celle fra bugstrengen med en aflang kjerne, noget smalere paa midten. 

 ¥A kjernelegeme var blot s_\'nligt i di'ii ene ende. Kjernen var 0,1x1(1 mm. bred og 0,014 "mi- lang (cellen o.oiS mm. i tiia- 

 mettr). Fig. S, b. (tab. IX) sees en celle fra bugstrengen, hvor kjernedelingen er endnu videre fremskreden, idet de to sig 

 dannende kjerner blot er forbundne ved en smal bro. Paa dette præparat \ar der merkelig nok heller ikke i mer end den 

 ene halvdel SNailig et kjernelegeme. I svælgringen (se tab. III, fig. S, x.) har jeg iagttaget en celle med kjerner, der \'ar tuld- 

 stændig skilte, og h\or cellens _\-dre form viste t_\"delig spor til deling se t,il>. IX. lig. 8, c). I de store celler i M. graffi's fod- 

 ganglier har jeg, som ovenfor nævnt (p. 24), ligeledes engang seet en foreteelse, der umulig kan forklares som andet end di- 

 rekte kjernedeling. Her var t}'delige kjernelegemer i h\ær af de to ilele, ja i den ene endog to, et storre rundt og ved siden 

 deraf et aflangt itali. \'II, fig. 11); men merkelig nok \ar kjernens inilhold forovrigt i denne del kun lidet farvet af pikro- 

 karmmen. Oftere forekommer tilf;elde med tu I'Uer endog tre kjernelegemer i s.imme kjerne (tab. \'ll. lig. i ;, tab. \'. tig. 12, a.). 

 At dette altid skulde staa i forbindelse med kjernedelinger, forekommer mig dog høist t\ivlsomt, dertil .svaies tiltækiene at 

 være vel hyppige og i kjerner, der forovrigt ikke viser noget tegn til deling, men har sin normale form. 



Staar nu disse direkte kjernedelinger i forbindelser med celledelinger.' eller skulde det som BlochmannM mener om 

 de af ham i ektodermet paa skorpionenfl)r\-oner funilne direkte kjernedelinger kun \;ere foreteelser, der ikke blir paafulgt 

 af nogen celledeling, hvilket han ogsaa iiu'iier skulde have almen gyklighed for alle hidtil kjendte direkte kjernedelinger. 

 Skulde de maaske endog gaa foruil for kjernens destruktion, v;ere, som han siger, eine Zerfallserscheinung- r Det sidste me- 



') 1 >r. V. lilochniaun; I'eher ilivcktu KcriiLieilung in iler iMiihryunalluillc iler Skorpiune. Miir|>li. Jnhrh. IM. N, p. 4S0, 1S84. 



