262 10 



2. Denne Jord brænder noget slettere end den ordentlige Torv og giver ikke 

 saa god Lue, men vel saa megen Heede som grov Torv, dog tillige en ube- 

 hagelig og fast svovlagtig Rog, snart som Rogen af Ko-Møg, naar det bliver 

 brændt. 



3. Naar man brænder 1 Pund (nemlig 32 Lod) af denne Torve-Jord i frie 

 Luft, saa bliver deraf 8 Lod Aske, hvilke ved Udludning og Uddampning indtil 

 det er tort, giver 3 '/j Lod god tørt Salt. Men dersom man ikke lader den 

 Moderluud vel dryppe af det, saa trækker det nogen Fugtighed til sig igien af 

 Luften. 



4. Dersom man udluder Salt-Jorden uden først at forbrænde den og lader 

 Lagen uddampe, saa faar man et guulrødt Salt, som smager ligesom Kioken- 

 Salt, men tillige noget ekkel: Naar det bliver varmt giver det en svovlagtig Luft, 

 og meget hastig drager Fugtighed til sig af Luften. Vil man solvere dette med 

 Potaske-Luud, bliver det tykt og sætter en Magnesiam paa Bunden"'. 



Der gives dernæst en Beskrivelse om, hvorledes den submarine Tørv graves, 

 brændes og udludes, angaaende hvilket der kan henvises til Oi'iginalen. Da 1 Pund 

 Tørvejord efter Fabricius, som anført, giver 3'/2 Lod Salt, altsaa c. Il"/» Salt, maa 

 Tørven oprindelig have indeholdt flere Gange sin egen Vægt Havvand, som er blevet 

 indtørret, hvilket ogsaa tildels frenigaar af Beskrivelsen af Tilberedelsen. 



Pontoppidan anfører desuden efter forskellige Kilder en Del mer eller mindre 

 ubestemte Angivelser om Forekomster af guld- og sølvholdige Jord- og Stenarter 

 rundt om fra Danmark. I de fleste Tilfælde er det sandsynligvis Forvekslinger med 

 Svovlkis, Glimmer o. 1. metalglinsende Mineraler, som endnu i adskillige Tilfælde af 

 mindre kyndige Findere antages for at indeholde ædle Metaller. 



Fra omtrent samme Tidspunkt som Dr. Fabricius og Apoteker Steubens Under- 

 søgelser findes en lille kuriøs Afhandling, der indeholder en stor Mængde Forsøg 

 paa baade kvalitative og kvantitative kemiske Undersøgelser. Bogen er Dr. Joh. Chr. 

 Lange's: „Lære om de naturlige Vande", (Kbhvn., 1756). Den vidner om Forfatte- 

 rens store Belæsthed i Datidens kemiske og balneologiske Litteratur og vrimler af 

 Henvisninger og Citater. En og anden Oplysning af Interesse om de daværende 

 Kilder og Brønde i Københavns Omegn kan ogsaa udvindes ved Studiet af Bogen, 

 men i kemisk Henseende er den temmelig værdilos trods de mange Analyser. For- 

 fatterens Hovedreagens er nemlig en Oplosning af Sølvnitrat, og han mener, at han 

 ved at sætte nogle Draaber heraf til de Kildevande, som han vil undersøge, kan be- 

 dømme Vandets Indhold af forskellige Salte gennem den Farve Bundfaldet, som 

 dannes, faar, dels straks efter Tilsætningen, dels ved Henstand : 



„Naar der i Vandet findes opløst luttret Salpeter, saa fremskinner en 

 Eddike-Rose-Farve (Color Rosæ Saturât, rubentis C. B.) . . ." 



„Naar der er glau hersk Salt i Vandet, saa bliver Præcipitatet som blaa- 

 ligt Kugel-Lak . . ." 



' Erich Pontoppidan : Aiif. Std. S. 46.') o. tig. 



