322 6 



Robert imødegaar denne Paastand og siger, at dette passer for Dyr af samme Art 

 og for det første Bid; for Edderkopper af forskellig Art gælder dette derimod ikke, 

 idet saavel Giftens Art som ogsaa Bideorganerne hos ligestore Edderkopper af for- 

 skellige Arter kan være ret forskellige; saaledes formaar selv en ret stor Kors- 

 edderkop i Almindelighed ikke at gennembide den menneskelige Hud, medens den 

 meget mindre Karaknrt foruden Menneskets tillige formaar at gennembide Oksens, 

 Hestens og Kamelens betydelig tykkere Hud. 



Meddelelserne om Forgiftninger efter Bid af de tropiske Arter er, ligesom for- 

 øvrigt ogsaa for de europæiske Arters Vedkommende, stærkt modstridende. Enkelte 

 Iagttagere finder Forgiftningerne mindre alvorlige og ofte ganske ufarlige, medens 

 andre betegner dem som overmaade farlige og ofte dødelige. C. L. Cremer (4) be- 

 retter saaledes om et Tilfælde i Brasilien, hvor fire Medlemmer af den samme Fa- 

 milie døde i fire paa hinanden følgende Nætter, uden at man vidste hvoraf, da de 

 alle om Aftenen havde været sunde og friske; da man paa Underarmen af den sidst 

 døde fandt et lille Bidsaar, foretoges straks en Husundersøgelse, hvorved man fandt 

 en stor Kæmpeedderkop, og efter at denne var bleven dræbt, ophørte de pludselige 

 Dødsfald. 



Edderkoppeforgiftninger har været kendt langt tilbage i Tiden, og den fyldigste 

 Gengivelse af disse Forgiftningers Historie foreligger utvivlsomt i R. Kobert's Mono- 

 grafi: Beitrage zur Kenntnis der Giftspinnen (1901); det fremgaar heraf, at Edder- 

 koppernes Giftighed var almindelig kendt paa Sokrates' Tid, altsaa c. 400 Aar for 

 vor Tidsregning. Allerede Aristoteles skelner mellem flere Arter, hvoraf to er stærkt 

 bidende; at Aristoteles til forskellige Tider solgte Edderkopper til Apotekerne viser, 

 at man allerede da anvendte disse Dyr som Lægemiddel. Saavel Aristoteles som 

 en stor Række senere Forfattere beskriver mere eller mindre indgaaende Forgiftnings- 

 symptomerne efter Edderkoppebid. Meddelelserne er dog — som ovenfor nævnt — 

 paa mange Punkter stærkt divergerende, og vil man have et nogenlunde paalideligt 

 og udforligt Billede af disse europæiske Forgiftningers Forlob, maa man gennemgaa 

 den nyere Literatur lige op til vor Tid. 



Den eneste i Tyskland hjemmehørende energisk bidende Edderkop er ifi. 

 Bertkau ' Cbiracanthium niitrix Walck. Forel (5) saavelsom Bertkau blev bidt af 

 den og led meget under Biddets Folger. F'orel maatte, da han gik hjem, lade sig 

 stotte af en anden. Bertkau folte Biddet som en hæftig Bncnden, der næsten oje- 

 blikkelig bredte sig over Armen og Brystet; to Gange indtraadle kortvarige Kulde- 

 gysninger. Almenbefindendel blev først normalt efter to Ugers Forløb. 



I tidligere Aarhundreder frygtede man meget Tarantelen, da dens Bid mentes 

 at være Aarsag til en livsfarlig med Ophidselsestilstande og Danseraseri forbundet 

 Sygdom, for hvilken Musik var det eneste Helbredelsesmiddel. Det maa nu betragtes 

 som utvivlsomt, al Tarantelens Bid for Mennesket er ret ufarligt og i det højeste 

 kan give Anledning til lignende Forgiftninger som af Chiracanlhium luitrix, saa den 

 omtalte Sygdom — Tarantismen — maa vist udelukkende tilskrives den da herskende 



' cit. efter Kobrut (2). 



