324 8 



Tæer, Tilbn^îeholdelse af Urinen og Bevidstloshed som ved tyfoid Feber. Smerterne i Knog- 

 lerne optræder periodisk, i Begyndelsen hvert 3die eller 5te Minut, derefter sjældnere, paa 

 Sygdommens tredie Dag hver 2den eller 3die Time. Den syge taler meget lidt, svarer ugerne, 

 stonner stadig, kaster sig frem og till)age og skriger ofte. De hæftige Smerter forhindrer 

 Søvn saavcl om Dagen som om Natten. Huden, særlig ])aa de yderste Dele af Ekstremiteterne 

 til Albuen og Knæ-et, er blaalig og kold som hos en Kolerapatient; yderligere føler den syge 

 den hæftige Brænden og forlanger stadig at blive overhældt mnd koldt Vand. Pulsen er lille, 

 haard og fremskyndet, Aandedrættet besværligt. Saasnart den forgiftede træt lukker Ojnene, 

 ser han straks en Lathrodectus for sig, som vil bide ham, og han skriger op: i det hele iagt- 

 tager man før Doden Angst og Frygt. Denne Tilstand kan vare tre til fire Døgn, hvorefter 

 der som Hegel indtræder en Heaktionsperiode, d. v. s. Huden bliver rød og varm, og Smer- 

 terne aftager; kort afbriuU Søvn indtræder, samt Lyst til Mad, og efter 5—6 Dage begynder 

 den syge lidt efter lidt at komme sig; helt rask bliver han forst efter 2— 3 Uger, og hos nogle 

 vedvarer en almindelig Svækkelsestilstand endnu 1-2 Maaneder. Hvis der efter et Lalhro- 

 dectusbid straks optræder hæftige Forgiftningssymptomer, og ingen Hjælp er ved Haanden, 

 kan den forgiftede dø i Løbet af 1—2 Døgn. 



Det har i denne Forbindelse Interesse at se, hvorledes Kirgiserne og Kalmuk- 

 kerne forstaar at beskytte sig selv og deres Husdyr imod disse farlige Edderkopper. 

 Wlangali ' beretter herom, at Edderkopperne nærer en stærk Frygt for Faarene, for 

 hvem de udgør en lækker Spise, og naar de nomadiserende Folk drager til en ny 

 Græsgang, hvor der findes giftige Edderkopper eller Skorpioner, driver de sædvanlig- 

 vis først en Faarehjord derhen, hvorpaa de nogle Dage senere ubekymret slaar Lejr. 

 Enhver, der i Sommermaanederne berejser de sydlige Stepper, sover med Faareskind 

 under sig, da disses Lugt, særlig hvis de er friske, er tilstrækkelig til al holde 

 Edderkopperne borte. 



Paa Grund af de her beskrevne Forhold har man formodet, at Faarene var i 

 Besiddelse af en vis Immunitet overfor Edderkoppebid, men dette synes ikke at være 

 Tilfældet, idet Koüeht ved Forsog har godtgjort, at disse Dyrs Modtagelighed for 

 Karakurtegiften ved intravenøs Injektion var ganske den samme som Hundes, Kattes 

 og Geders. Kobeht formoder derfor — og sikkert med Rette — at Beskyttelsen maa 

 tilskrives disse Dyrs tætte Haarbeklædning og deres haarde Munddele. 



Ifølge alle Meddelelser er Edderkoppebid farligst i de varme Sommermaaneder 

 (Befruglningstiden ?). 



Den therapeutiske Anvendelse af Edderkopper har nærmest kun kultur- 

 historisk Interesse. Som tidligere nævnt fandt en saadan Anvendelse Sted allerede 

 i Oldtiden; Pedanius DiosKORmES, der levede i det andet Aarhundrede efter vor Tids- 

 regning, taler i sin beramle Materia medica om lo Edderkoppearter, hvilke han saa- 

 vel ind- som udvortes anvendte mod Koldfeber; det er ikke uden Interesse, at 

 DiosKORmEs kendte den endnu som Folkemiddel almindelige Anvendelse af Spindel- 

 væv som blodstillende Middel. 



At Troen paa Edderkoppernes therapeutiske Værdi har holdt sig op igennem 

 Tiderne, faar man el levende Indtryk af ved al gennemlæ'se Ozanams (1) Afhandling 

 om dette Emne (1856). I slorste Alvor forsøger Ozanam at relfandiggøre den ind- 



' cit. efter Koueut (2). 



