326 10 



Kirtelsekrct, er meget faa, og dette bar vel sin nærmeste Aarsag i den store Van- 

 skelighed, der er forbundet med Tilvejebringelse af det fornodne Materiale. 



Selv Forsøg paa at studere Giftens Virkninger ved at lade Edderkopper bide 

 de almindelige Forsogsdja- er kun ganske faa. 



LuiGi Toti' (1787 — 1789) udforte saadanne For.sog, idet han lod en Malmignalle 

 (Lathrodectus) fire paa hinanden folgende Dage bide en Høne under Vingerne; hver 

 Gang foraarsagede Biddet Konvulsioner, Dyret kunde kun med Anstrengelse bolde 

 sig paa Benene, og Kroppen svulmede stærkt op, men Dyret kom sig dog fuldsta'n- 

 digt i Lobet af tre Uger. Et lignende Forsog med en Hane gav samme Resultat. 

 En Due, i hvis Næb der blev anbragt en lille Malmignatte, blev bidt og fik hæftige 

 Krampeanfald, og mistede Evnen til at bevæge Ben og Vinger; Kroppen svulmede 

 op, og Dyret døde paa 8 Dage. Ganske unge Haner dode faa Timer efter Biddet. 

 Toti lod en Malmignatte stikke en Hund i Underlæben, Dyret udstødte et Hyl og 

 kastede sig omkring; Halsen svulmede op, og i flere Dage tog Dyret ingen Næring 

 til sig, var mat og kunde næppe bolde sig paa Benene; efterhaanden indtraadtc dog 

 Helbredelse. Katte, Hunde og Kaniner fik torrede og pulveriserede Edderkopper ind 

 med Føden, men forblev ganske sunde. En Dag blev Toti selv bidt paa forskellige 

 Steder af Kroppen af fire ganske smaa Malmignatter; han folie Biddene som Loppe- 

 stik, og paa Bidstederne optraadte smaa Pustler, men Forstyrrelser i Almenbefinden- 

 det indtraadte ikke. 



Ant. Raikem' (1827) har ogsaa studeret Malmignattens Giftvirkning og lod en 

 stor Kanin bide af fire Hunner og een Han; hver enkelt Edderkop bed i flere Mi- 

 nutter og nogle endog paa flere Steder. Paa hvert Bidsted saa man to rode Punkter. 

 Bortset fra nogle Muskeltrækninger omkring de bidte Steder, en vis Træghed og 

 Slappelse, syntes Dyret dog atter at komme sig. Den følgende Morgen kunde det 

 dog næppe bevæge sig, tog kun lidt Næ'ring til sig og havde hyppige Krampeanfald; 

 den følgende Nat døde det. Raikem lod en anden Kanin bide af kun een Hun- 

 edderkop, men herefter optraadte hverken lokale eller universelle Forstyrrelser. Han 

 forsogte yderligere at lade en ny Kanin bide af en Edderkop, som han i Forvejen 

 bavde tirret; paa Bidsteddet opstod en rod Plet, i hvis Centrum der fandtes en hvid 

 Pustel. Dyret syntes at befinde sig ganske vel, men efterhaanden blev det mat, 

 mistede Appetiten og dode Natten imellem den femte og sjette Dag efter Biddet. 



Forf. lod en Hunedderkop bide en Due i Abdomen ; Dyret blev mat med hæ-n- 

 gende Hale, kunde næsten slet ikke bevæge sig og log hverken Næring eller Vand 

 til sig og dode efter 26 Timers Forløb. Forsøget gentoges med en anden Due (om 

 der anvendtes den samme Edderkop eller en anden, fremgaar ikke af Raikems Med- 

 delelse); den blev som den foregaaende slap og mat og spiste ikke. Legemet svul- 

 mede op, og i)aa Bidstedet opstod der en blaa Plet, men trods alt kom Dyret sig 

 fuldst;ondig i Lobet af nogle Dage. En ung Hund, som R. lod bide af en Hun- 

 edderkop, bavde flere Dage en over bele Legemet udbredt Sitren, men forblev for- 

 øvrigt sund. 



' cit. efter Kobert |2). 



