11 327 



Robert (2) forsogtc at lade russiske Taranteler (Trochosa singoriensis) bide 

 saavel sig selv soin sin Laboralorietjener, men del lykkedes ikke trods mange An- 

 strengelser. 



Selv om der saaledes ingen Grund er til at betvivle Tilstedeværelsen af endog 

 ofte meget stærkt virkende Kirtelgil'te hos Edderkopperne, mener Blackwell (9) dog 

 ved sine Forsøg at have vist, al Edderkoppernes Giftsekret er uden Virkning paa de 

 bidte Insekter, samt at de bidte Dyr dør udelukkende som en Følge af den meka- 

 niske Læsion, idet han viser, at Insekter, der er stukket med fine Naale, ligeledes 

 gaar til Gruende. Disse Forsøg imodegaas stærkt af Beutkau (1Ü), der ved sine Under- 

 søgelser naar til ganske andre Resultater; dog tror han at have iagttaget, at (liften 

 er mindre virksom i fugtig, kolig Tordenluft, og antyder, at Blackwell muligvis har 

 foretaget sine P'orsog under saadanne Omstændigheder, eller at han har anvendt 

 Dyr, der har været holdt i Fangenskab i længere Tid, og som derfor har mistet 

 noget af deres Giftighed. 



Forovrigt ved man om selve Giftsekretet, al det er en vandklar Vædske af 

 „olieagtig'' Konsistens. Almindeligst antages, at Sekretet har en sur Reaktion (bl. a 

 Blackwell); Klinger' angiver dog, at dette reagerer neutralt. 



Ifølge Menge (11) afsondrer Edderkopperne ved Behandlingen af deres Bytte 

 en betydelig Mængde Spyt, hvilket ill. Westberg (12) indeholder store Mængder af 

 et proteinstofspaltende Enzym af trypsinagtig Karakter. 



R. KoBERT (2) er den første, der efter de moderne farmakologiske Principper 

 har undersøgt Edderkoppegiftenes Virkninger, og for til sine Forsog at faa Giften i 

 Oplosning, extraherede han de hele Dyr eller Dele deraf dels med destilleret Vand 

 og dels med fysiologisk Kogsaltoplosning. I Begyndelsen anvendte Kobert kun 

 Céphalothorax, da Giftkirtlerne lindes heri, men iagttog dog snart, at Extrakterne af 

 Bagkroppen var ligesaa virksomme, og slutter heraf, at Giftens Virkning ikke 

 kan være afhængig a f Giftkirtelens Indhold. K. finder ligeledes store MæMig- 

 der Gift i Extrakter af Benene og viser saaledes, at Giftstolferne er at finde over- 

 alt i Dyrenes Legeme, endog i Æggene og i de nyfødte Dyr. 



Med disse Giftoplosninger (dels af Karakurter, Lathrodectus Erebus og dels af 

 Epeira diadema) har Kobert udfort et meget stort Antal Undersøgelser, der i det 

 væsentligste gik ud paa at studere Forgil'tningsbilledel hos Forsøgsdyrene. 



Som Resultat af Forsøgene med Karakurtegiften finder Kobert, at de iagttagne 

 Forgiftningssymptomer i det hele og store passer med de kliniske Beretninger om 

 Forgiftninger hos Mennesker og Dyr efter Bid at disse Edderkopper. Det fremgaar 

 heraf, at Karakurten indeholder en Gift, der lammer Hjærtet og Central- 

 nervesystemet uden forudgaaende Pirring af de motoriske Cen tre r. Er 

 den Giftmængde, der kommer i direkte Berøring med Blodet, stor, kan der frem- 

 komme Hæmolyse og Karthrom boser. Giften er hverken el Alkaloid, et 

 Glykosid eller en Syre, men kan karakteriseres som en Giflæggeh vide 

 eller et giftigt Enzym, der har en vis Lighed med andre dyriske Gifte 

 og særlig med Skorjjiongi ft en. 



' cit. efter Kobkht (2). 43* 



