332 16 



og Reikem (1839) udfort Undersogelser i denne Retning, hvilke jeg allerede udforlig 

 har beskrevet i Indledningen (p. 326 — 10). Efter disse og andre Forsøg kan der ikke 

 være ringeste Tvivl om, at Edderkopper i deres Giftsekret besidder en Gift, der er 

 dem til stor Nytte som Forsvarsmiddel og til Drab af Bytte, men hvis saavel kvali- 

 tative som særlig kvantitative Virkninger naturligvis varierer stærkt hos de forskel- 

 lige Arter. 



Som tidligere omtalt angriber Korsedderkoppen kun meget sjælden Mennesker, 

 og dens Bid antages i Almindelighed at være ganske ufarligt; imidlertid har dog 

 OzANAM (1) (1856) iagttaget Leddesmerter, almindelig Mathed, Blødninger, Hovedpine 

 samt Kolik hos Mennesker, der var blevne bidte af disse Dyr. Da tilmed Kors- 

 edderkoppen er i Slægt med to saa ondartede Edderkopper som Epeira lobata og 

 Epeira fasciata, og da Kobert (2) har paavist, at de i Korsedderkoppen indeholdte 

 Giftstoffer er af lignende Virkning som Giften i de for Mennesker og Dyr saa farlige 

 russiske Lathrodeclusarter, er der Grund til at formode, at vor almindelige Kors- 

 edderkops Giftsekrel ikke tor betragtes som ugiftigt for varmidodige Dyr. Grunden 

 til, at man saa at sige aldrig hører om Forgiftninger af denne Art, maa søges dels 

 i den Kendsgerning, at Korsedderkopper kun sjælden — i ophidset Tilstand — an- 

 griber Mennesker, og dels i, at deres Bideredskaber er for svage til at bide igennem 

 den menneskelige Hud. 



Jeg havde oprindelig tænkt mig at indsamle saa meget af Edderkoppernes 

 Kirtelsekret, at det dermed vilde være muligt at gennemføre mindre Forsøgsrækker; 

 men det viste sig hurtig at være uigennemførligt. Den Giftmængde, der fra en stor 

 Korsedderkop efter en enkelt lldtomning kan opsamles i et Haarror, er som Regel 

 saa lille, at den vanskelig lader sig veje. Ved hver Dag i 8 Dage at udvinde Gift- 

 sekret fra c. 100 store og velvoksne Dyr lykkedes det at indsamle c. 82 Milligram. 

 Hvis det skulde væne muligt at udføre nogenlunde omfattende Forsøg med denne 

 Gift, maatte den i hvert F'ald være i Besiddelse af en meget stærk Giftighed. Ved 

 efter Oplosning i 0,'j"/o holdig Klornatriumoplosning at injicere Halvdelen af denne 

 Giftmængde i Peritonæum paa en lille Mus (7 g) og Resten intravenøst paa en lille 

 Kanin (840 g) forblev imidlertid begge Dyrene sunde og tiltog normalt i Vægt, saa 

 Giftigheden overfor disse to Forsogsdyr er i hvert Fald ikke overvældende stor. 



Nu ved man intet om, hvor stor Torstofmængden i Giftsekretet er, og den kan 

 vel forøvrigt være ret svingende; hvis vi imidlertid antager, at den i dette Tilfælde 

 udgjorde c. 30''/o (Giftsekreterne af Slanger og Bier indeholder som Regel c. 30"/o 

 Torsubstans), saa har Musen og Kaninen faaet hver c. 12 mg Tørstof, hvoraf langt 

 den overvejende Mængde efter al Sandsynlighed er organiske Bestanddele. 



Af de senere beskrevne Forsøg over Edderkoppeserums Giftighed vil man 

 se, at dræbende Dosis heraf for en Mus paa c. 7 g vilde være c. l,:i mg organisk 

 Stof og for en Kanin paa c. 1 kg c. 20 mg org. Slof ved de omtalte Injektions- 

 methoder; der synes saaledes at være Sandsynlighed for, at Edderkoppernes 

 Gi ft sekret er langt mindre g i ft igt fo r var m bl odi ge Dy r end deres Blod- 



