352 36 



Det ses af denne Kurve, hvor Tiden er angivet langs Abscisseaksen og Anti- 

 toksin værdierne som Ordinaler, at Produktionen af Epeiraantitoksinet fore- 

 gaar efter de for en aktiv Immunisering almindelig gældende Love; 

 det er ved et stort Antal Undersøgelser (Brieger og Ehrlich (36) Tetanusantitoksin, 

 Salomonsen og Madsen (37, 38) Difleriantitoksin, Madsen og Walbum (39) Antiricin, 

 Morgenroth (40) Antilöbe, Bulloch (41) Antihæmolysin, Jørgensen og Madsen (42) 

 Agglutinin o. m. a.) vist, at saadanne Antitoksinkurvers Hovedforløb ytrer sig i en 

 mere eller mindre hurtig Stigning og et mere eller mindre hurtigt efterhaanden jævnl 

 aftagende Fald; dette Forløb finder sandsynligvis sin Forklaring derved, at der for- 

 uden de antitoksindannende tillige og samtidig foregaar antitoksinnedbrydende Pro- 

 cesser i den immuniserede Organisme. Maksimum for Antitoksindannelsen (Anti- 

 toksinkurvens Akine) indtræder som Regel 8 — 10 Dage efter den sidste Giftinjektion, 

 dog kan dette indfinde sig saavel tidligere (f. Eks. Præcipitiner omtrent 7. Dag) som 

 senere (f. Eks. Tetanusantitoksin 17. Dag). Epeiraantitoksinkurvens Akme falder i 

 det undersøgte Tilfælde paa den 10. Dag efter sidste Injektion. For en Del forskellige 

 Antitoksiners Vedkommende (Tetanus, Difteri, Botulismus, Ricin o. fl.) har man be- 

 mærket et større eller mindre Fald i Produktionskurven ret hurtig efter Giftinjek- 

 tionen — den saakaldte første negative Phase —, men et saadant har jeg ikke 

 iagttaget ved Forsøgene over Epeiraantitoksinet. 



For at undersøge, om der i Serum af ubehandlede Dyr fandtes Stoffer, der 

 virkede neutraliserende paa Epeiratoksinet, har jeg prøvet de normale Sera af Ged, 

 Hest, Faar, Okse, Kanin, Marsvin og Due, men i intet Tilfælde iagttaget nogen toksin- 

 bindende Evne hos disse ; der anvendtes i alle Tilfælde Blandinger af een dræbende 

 Giftdosis og 1 cm^ ufortyndet Serum, hvilke efter | Times Henstand ved Stuetempe- 

 ratur injiceredes intraperitonealt paa Mus. 



I sin Monografi anfører Robert (2) den interessante Iagttagelse fra de russiske 

 Stepper, at de her levende Faar er ganske uimodtagelige for Bid af de giftige Edder- 

 kopper (Lathrodectus), der i uhyre Mængder findes paa Stepperne, medens andre 

 Husdyr herved bliver stærkt forgiftede og ofte gaar til Grunde. Som omtalt i Ind- 

 ledningen (p. 324) æder Faarene Edderkopperne i store Mængder. 



Robert (2) viser, ved egne Forsøg, at Faar dræbes ved Injektion af samme 

 Giftmængde pr. kg Legemsvægt som Hunde, Ratte og Geder, og slutter heraf, at den 

 „Immunitet", som Rirgiserne mener, at Faarene er i Besiddelse af, kun beror paa, 

 at disse Dyr har et forholdsvis godt Beskyttelsesmiddel i deres tætte Haarbeklædning 

 og i deres haarde Munddele. Det er sandsynligt, at Robert har Ret heri, men noget 

 Bevis for, at der ikke kan være en Blodimmunitet mod Edderkoppernes Giftsekret 

 tilstede hos Faarene, giver hans Forsøg med Injektion af Ekstrakterne af de hele 

 Dyr næppe. 



Da Faarene æder Edderkopperne i saa store Mængder, kunde man imidlertid 

 tænke sig, at der paa denne Maade i Tidens Løb var bragt en Immunitet i Stand, 



