28 



vet saavel Længde- som Tvermuskler ; men i denne Beskrivelse angive Forfatterne, at der paa hver Side af ethvert Septum 

 findes begge Slags Muskler, nemlig i6 Længde- og 16 Tvermuskler, hvilke sidste ere kaldte Antagonister. Ifølge denne Anta- 

 gelse kan den af Kolliker omtalte bilaterale Symetri ikke finde Sted. Vi kunne nu for vor Arts Vedkommende stadfæste Kol- 

 likers lagttagelser, og det tor hænde, at Pouchet's og Myevre's Observationer ville vise sig i dette Punkt ikke at være korrekte. 



Kjonsorganerne udvikle sig ikke alene hos de fuldt udviklede Polyper, men ogsaa hos de kun lidet udviklede, samt 

 hos Zooiderne. Vi have fundet Æg i alle Udviklingsstadier hos dem alle; men hyppigst og rigest var dog Ægdannelsen hos 

 de fuldt udviklede Polyper. Som sædvanligt opstaa Kjonsprodukterne i stilkede Kapsler paa Septula. Naar de fandtes hos 

 Zooiderne, var det Regelen, at flere Zooiders Gastralfilamenter. hvoraf hver havde to, strakte sig ned i et fælles Cavum, paa 

 hvis Septula Ægdannelsen foregik, fig. 5, c. Zooiderne frembyde forovrigt intet Særegent; deres forlængede Maver danne i 

 Fællesskab Hulheder, der ikke alene korrespondere med hinanden, men som ogsaa staa i Forbindelse med Karnettet i Sarco- 

 somaet. Med dette kommunicere ogsaa Polyperne, saavel de fuldt udviklede, som de uudviklede, og der er paa denne Maade 

 en fuldstændig Kommunikation imellem disse og de 4 Hoved-Længdekanaler. Naar undtages. at vi hos vor Art have fundet 

 Generationsorganer hos Zooiderne, hvilket Kolliker ikke har iagttaget hos Kophobelemnon stelliferum, saa ere Forholdene for- 

 øvrigt de samme ise Kolliker, Die Pennatuliden pag. 303). 



Kalklegemerne. der findes i Bindevævet i Stokkens Sarcosoma, hos Polyperne og Zooiderne, have 3 Former og ere 

 af forskjellig Størrelse. Den ene Form er mere eller mindre ovoid og findes i Polypens Septa og i de Skillevægge, der danne 

 Stokkens Hovedlængdekanaler. Den anden Form findes overalt i Sarcosomaets Bindevæv, i Polypkroppen, i Cellerne, i Svælget, 

 paa Tentaklerne og i Zooiderne. Disse Kalklegemer ere langstrakte, trekantede, med brudte Ender, der ere takkede, ligesom 

 de langs Siderne ere besatte med Takker, fig. 3, 4. Paa Rachis og Polyperne ere de størst, 0,240 mm. lange, 0,020mm. brede; 

 paa Stilken, hvor de ligge mere kompakte paa hverandre, fig. 3, ere Enderne mere tilspidsede og have en Længde af 0,168 mm. 

 og en Bredde af 0,012 mm. Den tredie Form er smaa runde Kalkkorn, der ligge spredte overalt i det ydre Lag af Stokkens 

 Bindevæv; i Stilken ere disse Kalklegemer temmeligt store og næsten kuglerunde. 



Axen er helt igjennem forkalket og bestaar af radiære Fibre, der udstraale fra den centrale Kalkkjerne. Den er om- 

 given af en temmelig tynd Membran, der er fastvoxet til den, og hvis udvendige Flade har en Epithelbeklædning; forovrigt 

 indesluttes den af en Skede, der især forneden er meget vid og dannes af en fast Bindevævshud, fra hvis indre Flade, der er 

 epithelbeklædt, udgaa mange mere eller mindre tynde Bindevævstraade, som fæste sig paa Axen. Paa Skedens udvendige 

 Flade fæste sig paa den polypbærende Del af Stokken de tidligere omtalte Septa, der hjælpe til at danne Hovedlængdeka- 

 nalerne; ogsaa denne Flade er beklædt med et Lag Cylinderepithel. 



Kophobelemnon Leuckartii, Kolliker. 



Anatomisch-systematische Beschreibung der Alcyonarien. iste Abth. Die Pennatuliden 1872, pag. 306, fig. 182 



I Fauna littoralis Novegiæ 3die Hefte have vi i Fortegnelsen over de Pennatulider, som forekomme ved de skandi- 

 naviske Kyster, optaget Kophobelemnon Leuckartii. Men som vi tidligere have paavist, er den Art, Moebius fandt ved Lindcsnæs, 

 og som omtrent samtidigt blev funden af os i Korsfjorden, ikke Koph. Leuckartii, men en fra denne forskjellig Art, som vi i 

 det Foregaaende have beskrevet under Navn af Koph. Moebii, hvorefter altsaa Koph. Leuckartii maatte udgaa af den skandi- 

 naviske Fauna; men just som vi vare færdige med nysnævnte Afliandling, vilde Tilfældet, at den dog skulde bibeholdes, idet 

 vi fik sendende fra Konservator Storm i Throndhjem et smukt Exemplar af en Kophobelemnon, som han antog for en Varietet 

 af Kophob. Leuckartii, der ifolge hans Meddelelse var den hyppigste Pennatulide i Throndhjcmsfjorden. Ved nu at underkaste 

 dette Exemplar en noiagtig Undersogelse viser det sig, at vi have med en virkelig Koph. Leuckartii at gjøre, imedens den Art, 

 Storm, ligesom Moebius og tidligere vi, have benævnt saa, og som forekommer saa hyppigt langs Norges Vestkyst, er den af 

 os nu beskrevne Koph. Moebii. Professor Kolliker var i Tvivl om, hvorvidt hans Art virkelig var selvstændig, da han fandt, at 

 den havde meget tilfællcs med Koph. stelliferum; han opforte den derfor kun forelobig, idet han antog, at senere Undersogel- 

 ser vilde komme til at hæve Tvivlen. Vi formene, at Exemplaret fra Throndhjcmsfjorden paa det Bestemteste godtgjor, at 

 Koph. Leuckartii er en karakteristisk Art, og idet vi henvise til Kollikers Beskrivelse skulle vi omtale den noget nærmere. 



Stokken er 350 mm. lang, Rachis 152 mm. lang, paa Midten 9 mm. bred, op imod den øverste Ende 12 mm. bred. 



