66 



og nedad rettet Torn. Seks Gællehudstraaler. Gælle- 

 hudene er sammenvoksede til en fri Kant under Gælle- 

 broen. Rygfinnerne rører hinanden ved Grunden. Før- 

 ste Rygfinnes to forreste Straaler staar tæt ved hin- 

 anden. Anden Rygfinne har mindst fjorten Straaler. Gat- 

 finnen begynder et Stykke bag Gattet. Paa Hovedets 

 Overside og paa Kropsiderne er der smaa Ujevnheder i 

 Huden. Sidelinien er fuldstændig og løber nærmere Ryg- 

 gen end Bugen; over og under den en parallel Række 

 Porer. Farven oventil mørkebrun, paa Siderne marmoret 

 med hvidgult og paa Bugen hvidlig. I Legetiden er Farve- 

 forskellen mellem Kønnene betydelig, idet Hannens Bug 

 bliver højrød med sølvhvide Pletter, 

 medens Hunnens bliver guldgul med 

 hvid Marmorering. Hannens Farver er 



i det hele klarere end Hunnens: dens 



Pig. 30. Et Stykke af , „. ^ n a 



Brystfinnens Inder- Parrede Fmner er større, Rygfinnerne 



side (fra sjette til ot- højere, Kropformen slankere. Panden 



tende Straale) af den smallere og Kønstappen længere. Hos 



almindelige Ulk, d- u t\ i p r> *c u j 



(Efter Zoologia da- Hannen er en Del af Brystfinnens Hud 



nica). tornet og nogle af Straalerne ru i Bag- 



og Inderkanten af smaa, korte Pigge, 

 hvilket ogsaa gælder Overkanten af den inderste Straale i 

 Bugfinnerne. Hannen bliver ikke nær saa stor som Hunnen. 

 Ri 9-11; R2 0—1 + 14—16; G 11-13; Br 16—17; 

 Bul -T-3; Hx + 9 + x. 



Ulken bliver som Regel en Snes Centimeter og kan 

 naa tredive (Hunnen). Den er almindelig i vore Have og 

 Fjorde i Bændeltangsomraadet. Den er en nordlig Fisk, 

 hvis Sydgrænse falder ved Frankrigs Atlanterhavskyst; den 

 findes ved Island, Grønland, Spitsbergen, Nordamerika 

 og er rimeligvis circumpolær; i Østersøen er den almin- 

 delig og gaar helt ud paa det dybeste; den findes ogsaa 

 i den bottniske Bugt. 



Ulken er en altædende Rovfisk af en mærkelig dvask 

 Natur. Ofte lykkes det at dræbe den med en Stang, naar 

 den ligger paa Bunden, efter at et Par forgæves Forsøg 

 næppe har bevæget den til at flytte sig; den bider ogsaa 

 hyppig atter paa Krogen, straks efter at den er udkastet.' 

 Naar den for at svømme vil lette den tunge Forkrop 



