115 



stejlen om i Stimer, men kun, hvor den har kunnet fanges 

 i overordentlig store Mængder (f. Eks. ved Pillau ved Ind- 

 løbet til Frische Haff), har det kunnet lønne sig at koge 

 Tran og forarbejde Fiskemel af den; da Hundestejlernes 

 Tal svinger stærkt fra Aar til Aar bl. a. som Følge af 

 Bændelormangreb, har slige Fabriker dog en lovlig stærkt 

 svingende Mængde Raastof at arbejde med. Hundestejle- 

 fangsten foregaar ved Pillau i Maanederne September, 

 Oktober og November, og i disse tre Maaneder fanges 

 der fra halvsyvende Hundrede til femten Hundrede Ton. 

 Hundestejlens ejendommelige Levevis gør det som Regel 

 vanskeligt at formindske dens Antal i nogen nævneværdig 

 Grad. Allerede eet Aar gammel begynder den at forplante 

 sig, og Forplantningen foregaar paa en saadan Maade, at 

 kun faa Fisk opnaar et saa stort Antal levedygtige Unger. 

 Dette skyldes ingenlunde Æggenes store Antal, tværtimod 

 indeholder hver Hun kun nogle faa Hundrede Æg. Men 

 naar Hundestejlerne i Maj Maaned er blevet modne, og 

 Hannen har faaet sin prægtige Legedragt, bygger den af 

 Plantedele o. 1. en Hule, som staar paa Bunden eller paa 

 Planter og har et Tværmaal af indtil ti Centimeter; denne 

 Hule er det dog oftest vanskelig at faa Øje paa, da den 

 skjules mellem Vandplanter eller dækkes halvt med Sand 

 eller Dynd. Hulens Aabning vender skraat opad. Naar 

 Hannen er færdig med sin Bygning, opsøger den en Hun, 

 som svømmer ind i Hulen og i Løbet af nogle Minutter 

 aflægger Hundrede eller flere, forholdsvis store Æg (1,3— 

 1,5 mm i Tværmaal), hvorpaa den bryder ud gennem den 

 modsatte Væg; Hannen svømmer straks bag efter og 

 gyder sin Mælk over Rognen. Hunnen bekymrer sig nu 

 ikke mere om sine Æg, søger maaske endog senere at 

 æde dem, men hindres heri af Hannen, som straks efter 

 Befrugtningen har istandsat Hulen og nu hele Tiden 

 holder Vagt ved denne og sørger for frisk Vand til Æggene 

 ved at vifte med Brystfinnerne mod Hulens Aabning. 

 Ofte lægger flere Hunner deres Æg i samme Rede, og 

 medens dette staar paa og under den næsten maaned- 

 lange Vagttid ved Reden, indtil Ungerne ikke blot er 

 klækkede, men ogsaa er store nok til at sørge for sig 

 selv, gaar Hannen saaledes op i sin Gerning, at den end 

 ikke tager Næring til sig. Den anfalder alt, der nærmer 

 sig Hulen, og denne finder man derfor lettest ved med 

 en Stok at søge frem langs Bunden til det Punkt, hvor 

 den vogtende Fader med størst Iver angriber Stokken. 

 Følgen af denne vidt drevne Yngelpleje er, at forholds- 

 vis mange Unger er i Live, naar de endelig overlades til 

 at sørge for sig selv, og da de voksne Hundestejler er 

 Ungernes værste Fare, kan man regne, at jo færre voksne 

 Hundestejler der da er (f. Eks. som Følge af forsøgt Ud- 



8* 



