50 



tilbagelagte Brystfinner naar mer eller mindre langt hen- 

 under Rygfinnernes Forkant. Kroppen er helt skælklædt. 

 Farven er oventil blaagraa med grønligt Skær, nedentil 



um^^t^^^ 



Fig. 28. Sandgrævling. (Efter Zoologia danica). 



sølvhvid; Snuden har ingen sorte Pletter paa Siderne; den 

 levende Fisk er noget gennemsigtig. Kønstap findes. Ingen 

 ydre Forskel mellem Han og Hun. 



R 51—64; G 26-33; Br 12—15; Bu 0; H x -f 15 -f x. 



Sandgrævlingen bliver 

 som Regel kun godt fem- 

 ten Centimeter lang, og de 

 største kendte har været 

 omkring tyve Centimeter. 

 Dens Udbredelsesomraade 

 erstørre end Tobiskongens, 

 idet det gaar fra Grøn- 

 land, Island, Murman- 

 kysten og det hvide Hav 

 til Gibraltarstrædet og ved 

 Nordamerikas Østkyst 

 strækker sig ned til Kap Hatteras; i Østersøen træffes den 

 endnu ved Ålandsøerne og ved Øen Hogland i den finske 

 Bugt. Hos os er den meget almindelig paa lignende Steder 

 som og sammen med Tobiskongen; dog synes der at være 

 forholdsvis flest Tobiskonger f. Eks. i Store Bælt, forholds- 

 vis flest Sandgrævlinger f. Eks. ved Vestkysten. Sandgræv- 

 lingens Levevis stemmer, saa vidt man kender den, over- 

 ens med Tobiskongens, dog falder dens Legetid som under 

 denne Art omtalt om Høsten. 



Fig. 29. Hoved af Sandgræv- 

 ling med opspærret Mund. 

 (Efter Benecke). 



4. Familien Ophidifdæ. 



Kroppen er mer eller mindre langstrakt. Store 

 Gællespalter. Gællehudene er mer eller mindre 

 forenede indbyrdes, men fri af Gællebroen. De 

 uparrede Finner er i Reglen forenede; der er kun 



