207 



er blevet ramt af en noget lignende Skæbne som den, der 

 blev Øresundsfiskeriet til Del. Saxo omtaler Limfjordens 

 Fiskerigdom, men Fiskeriet her har dog øjensynlig væsent- 

 lig kun forsynet Egnens Beboere. Hansestæderne synes 

 heller ikke at have interesseret sig for Limfjordsfiskeriet 

 før meget sent; først i 1524 fik de Særrettigheder her. Fra 

 Kong Hans' Tid var Limfjordsfiskeriet imidlertid blevet 

 Genstand for en særlig Lovgivning, hvilket viser dets 

 øgede Betydning; i 1750 fastsattes det, at der kun maatte 

 bruges Bundgarn, Vaad og Nedgarn; Fiskeriet med de 

 sidste var frit, medens de c. 1500 Bundgarnstader og de 

 18 Varpesteder optoges i en af Kongen approberet „Stade- 

 bog". Bundgarnsfiskeriet, der vistnok var det vigtigste, 

 dreves særlig i Nibe Bredning (Nørlaa, Sebberlaa, Øster- 

 land, Ølands Grund). I Limfjordens vestlige Del, der jo 

 indtil 1825 var uden Forbindelse med Vesterhavet, og som 

 Følge deraf var næsten fersk, fiskedes ingen Sild; derimod 

 foregik der Fiskeri i Fjordens østlige Del under Sildens 

 Vandring mellem Kattegat og Nibe Bredning og til Tider 

 tillige paa Strækningen fra Hals ned til Mariager Fjord; 

 den her liggende Landsby Dokkedal havde omkring Aar 

 1560 Borgmester og Byfoged. Limfjordsfiskeriet foregik 

 en halv Snes Uger om Foraaret fra det Tidspunkt, da Isen 

 brød op, og en seks Ugers Tid om Efteraaret inden Mid- 

 ten af November. I Begyndelsen af forrige Aarhundrede 

 beskæftigede det 2—300 Mand ved Bundgarnene, 300 ved 

 Vaaddragningen og 2—3.000 ved Nedgarnene; ved Salte- 

 rierne var endnu langt flere beskæftigede, og hertil kom 

 alle dem, der havde Arbejde ved Handelen, Bødkerierne 

 o. s. v. Alene i Aalborg var der 30 Salterier, og Nibes 

 Betydning skyldtes Sildefiskeriet. Sildene solgtes ferske, 

 tørrede („Tørre Jyder") og røgede, eller de saltedes. Un- 

 der Fiskeriets Glansperiode udførtes en Mængde Sild, men 

 der forbrugtes ogsaa særdeles meget i Omegnen; Tjeneste- 

 folk forbeholdt sig, at de kun skulde have Sild til Middag 

 og Aften nogle Gange om Ugen (til Morgen var det vist 

 givet, at der altid vankede Sild). Hvor stor Fangsten var, 

 kan ikke med Sikkerhed siges, men den anslaas til i gode 

 Aar at have været omkring 100.000 Tønder; imidlertid 

 skulde der ogsaa uhyre Udgifter til at drive det, baade 

 Hamp, Salt, Tjære, Træ og Arbejdskraft, og allerede før 

 Aar 1800 synes Fiskeriet at have haft Vanskeligheder ved 

 at klare sig overfor opdukkende, fremmede Sildefiskerier, 

 der arbejdede under heldigere Vilkaar. Efter en udmærket 

 Periode først i forrige Aarhundrede aftog Sildefiskeriets 

 Omfang i Løbet af Tyverne og blev efterhaanden betyd- 

 ningsløst. Man maa dog ikke tro, at Silden pludselig efter 

 Gennembrudet ved Agger i 1825 blev borte fra Fjorden; 



