234 



ønskede Tilvækst i Løbet af Sommeren, og man kan lige- 

 ledes ret nøje udregne den fordelagtigste Besætnings- 

 styrke, naar man ønsker at fodre; i Virkeligheden er 

 Karpeavlen drevet til en Fuldkommenhed og gjort til Gen- 

 stand for talrige, grundige Undersøgelser, som den langt 

 nyere Ørredavl endnu savner. Ved Beregningerne maa 

 man tage i Betragtning, at jo større Vægtmængde Karper, 

 der findes i en Dam, des større en Del af Foderet vil der 

 medgaa som „Vedligeholdelsesfoder", og des mindre bliver 

 der tilovers som „Tilvækstfoder". Som Regel vil man ikke 

 have Udbytte af et fuldstændig Karpedambrug, medmindre 

 der raades over adskillige Hektar Vandflade, og uden at 

 der fodres rationelt. Men mange Steder vil det kunne 

 betale sig at have Karpehold, idet man indskrænker sig 

 til at købe andet Steds opdrættede, eensommers eller to- 

 sommers Sættekarper for at sætte dem i egnede Damme 

 og efter to eller eet Aars Forløb udfiske dem til Salg eller 

 Fortæring; særlig kan Damme med Tilløb af Rendestens- 

 og Gødningvand ofte uden Fodring give en meget betyde- 

 lig Tilvækst, og desuden vil der i saadanne Damme som 

 Regel let kunne fodres med forskelligt Køkkenaffald. 

 Endelig bliver der i lave, sommervarme Søer ikke sjælden 

 udsat Karper, men man maa her erindre, at faa Fisk er 

 saa vanskelige at fange som Karpen. Paa Krog bider den 

 uvilligt, i Sættegarn og Ruser er den vanskelig at fange, 

 og hvor Bundforholdene ikke er gode, kan den ikke tages 

 i Vaad; berømt er Karpens Snedighed i at knibe sig under 

 Vaaddet eller i at springe over det; bedst lykkes Fangsten, 

 naar Karperne har samlet sig til Vinterdvale. 



Menneskets aarhundredlange Forædling af Karpen har 

 medført, at Tamkarperne i mange Henseender afviger fra 

 deres Stamfædre, men i endnu højere Grad afviger de ind- 

 byrdes, idet forskellige, mer eller mindre faste Racer er 

 Genstand for Avl. Af en god Tamkarpe fordres blandt 

 andet, at den skal være hurtigvoksende, og at dens Kød- 

 mængde skal være stor, særlig at Hovedet skal være for- 

 holdsvis lille. Man kan skelne mellem to Typer af Tam- 

 karper: de højryggede, hvor Kødmængden søges frem- 

 met ved at øge Kroppens Højde, og de fladrygge de, 

 hvor Vægten lægges paa at øge Kroppens Tykkelse. De 

 højryggede (hvortil Stammer som Aischgrund-Karpen 

 (Fig. 96) og den galiciskeKarpe) ses sjældnere hos os ; til 

 de fladryggede Stammer hører de bohmiske og franki- 

 ske Karper og Lausitz-Karpen (Fig. 95). Desværre 

 maa det vistnok siges, at vore Karper altfor ofte ikke er 

 racerene; undertiden er de trukken til af de fra gammel 

 Tid forvildede Karper. Endnu mere iøjnefaldende end 

 Formforskellighederne er Skælklædningens Uensartethed. 



