305 



af den almindelige Ferskvandsaal. Efter at dette er slaaet 

 fast, har Kendskabet til Aalearternes Forplantning faaet 

 sikker Grund under Fødderne og er, særlig gennem de 

 af Johs. Schmidt fra det danske Havundersøgelsesskib 

 „Thor" foretagne Undersøgelser og gennem Nordmanden 

 Hiorts Arbejde, bragt mægtig fremad. 



Æg af Aalefisk fandtes først i 1888 af Italieneren 

 Raffaele; det var store (2—3 mm), pelagiske Æg. Endnu 

 er det ikke lykkedes at finde Æggene af nogen af vore 

 to Aalearter. 



Aalearternes Blod indeholder et Giftstof, Ichthyotoxin, 

 der i ren Tilstand er yderst giftigt. Det ødelægges af 

 Mavesaften, hvilket forklarer, at ingen Dyr dør af at 

 æde Aal; men man bør undgaa at faa Aaleblod i 

 aabne Saar. 



Til Aalefamilien hører henimod tre Hundrede kendte 

 Arter, der stammer dels fra Ferskvand og dels fra Havet 

 fra alle tempererede og varme Egne. Arterne henføres 

 til seksogtyve Slægter, der samles i Underfamilier og deles 

 i to Grupper. Af disse har den ene vide Spalter mellem 

 Gællebuerne (Murænidæ platyschistæ), den anden 

 smaa Spalter mellem Gællebuerne (Murænidæ en- 

 gyschistæ). Vore to Arter tilhører to Slægter af samme 

 Underfamilie under den første af de nævnte Grupper. 



1. Gruppen Murænidæ platyschistæ. 



Spalterne mellem Gællebuerne er store. 



1. Underfamilien Aal (Anguillini). 

 Gattet ligger ikke langt fra Gatfinnen. Dennes 

 Forkant er mere end to Hovedlængder fra Snude- 

 spidsen. Snuden er ikke meget stærkt tilspidset 

 og er stundom helt stump. De bageste Næsebor 

 ligger nær Øjnene. Gane-Vingebens Partiet er 



C. V. Otterstrøm: Fisk II. 20 



