320 



ker sig gerne i næsten hele Fiskens Længde, bredere eller 

 smallere; det øvrige af Siderne er ligesom Bugen rent 

 sølvhvide med stærk Metalglands; Ryg- og Halefinne er 

 mørke, Gatfinnen for største Delen lys, ofte med en rødlig 

 Tone. Brystfinnerne er mørke, næsten sorte. 



I en gul Hunaal paa 250 g vejede Fordøjelsesorganer 

 og Svømmeblære 27,5 g, Kønsorganerne kun 2 g; i en 

 blank Hunaal paa 245 g var Vægten af Fordøjelsesorganer 

 og Svømmeblære ikke mere end 8,5 g, medens Kønsorga- 

 nernes Vægt var øget en Smule (4,5 g). 



Blankaalene kaldes ogsaa Sølvaal, Blaafinner (efter 

 de mørke Brystfinner; Limfjorden), Ruseaal,Vandreaal,Værk- 

 aal eller Gaardaal, medens de gule Aal ogsaa gaar under Nav- 

 net Visseaal eller Vesaal, og, naar deres Ryg er særlig grøn- 

 lig, undertiden kaldes for „grønne Aal". Store magre, gule 

 Aal (udelukkende Hunner) med bred Nakke (ikke Pande, 



Fig. 149. Blank Aal. Hoved og forreste Del af Kroppen 

 set fra Siden. (Efter C. G. Joh. Petersen). 



kaldes Klæpaal (Bredpander, Bredhoveder, Prokuratorer); 

 de bliver lige saa vel som alle andre gule Aal til Blank- 

 aal. Gaardaalen, Visseaalen og Klæpaalen opfattedes endnu 

 af Krøyer som tre forskellige Arter, som han uklart ad- 

 skilte under Navnene Anguilla migratoria, acutiro- 

 stris og latirostris; Georg Winther nævner dem som 

 Former. Endnu vil mange Fiskere ikke tro paa, at de 

 blanke Aal opstaar af de gule. 



Forandringen fra gul til blank Aal sker selv- 

 følgelig ikke pludselig, men lidt efter lidt. Naar den gule 

 Aal har vokset sig tilstrækkelig stor og fed, hører den op 

 med at æde (gaar derfor sjældnere og sjældnere paa Krog); 

 dens Tarmkanal skrumper ligefrem sammen, hvilket og- 

 saa kan ses udvendig, idet det hidtil tydelige Gat ind- 

 snevres. Efterhaanden gaar nu den gule Aal over til den 

 blanke; om Vinteren træffes næsten ingen Blankaal (i frie 



