326 



Rand. Om Natten gennemstrejfer Aalen ikke blot Grøden og 

 Bunden, men maaske til Dels ogsaa de frie Vandlag, og den 

 søger da med Forkærlighed ind paa lavvandede Stræknin- 

 ger. Livligst er den i mørke og varme Nætter, og man 

 kan da ofte høre den smaske („smubbe") i Vandskorpen. 

 Henad Morgenstunden standser Aalen sin Jagt og søger 

 et Smuthul for Dagen. Saaledes vedbliver Aalen Sommeren 

 igennem med sin natlige Færden, men hen paa Efteraaret, 

 naar Vandet bliver køligt — oftest i Oktober eller No- 

 vember Maaned — opsøger den et Sted, hvor den kan over- 

 vintre. Som Regel synes den hertil i Søerne at vælge 

 Barbunden, medens den i Havet vist ikke gaar langt uden- 

 for Bændeltangsomraadetogoftesttræffes siddende i Mudder- 

 bund paa mindre end en halv Snes Meters Dybde. Ofte giver 

 Overvintringen Anledning til særlige Vandringer; saaledes 

 søger de gule Aal fra Hjerting Bugt op i Varde Aa og 

 gaar her særlig til Ro i et lille Tilløb til denne (Toftnæs 

 Aa), hvis Bund er blød; til det indre af Mariager Fjord 

 stimler Aalene sammen hvert Efteraar, og ligeledes sam- 

 les der en Mængde gule Aal fra Randers Fjord i Guden- 

 aaens Delta. Fra alle Steder, hvor Bunden er fast, og 

 hvor Aalen Sommeren over væsentlig har haft sit Tilhold 

 i Grøden eller mellem Sten, trækker den sig om Efter- 

 aaret tilbage til blød Bund. Vinteren tilbringer Aalen i 

 en Slags Dvaletilstand, og rimeligvis ligger den ofte ned- 

 gravet i Dyndet. Den tager i den Tid ingen Næring til 

 sig, hvorfor den ogsaa taber noget i Vægt. Ligesom Kar- 

 pen synes den at kunne vækkes af sin Vinterdvale, hvis 

 Vandet under Isen bliver for iltfattigt, eller hvis der op- 

 staar Gasudvikling, og naar Frosten ned til dens Vinter- 

 leje, gaar den let til Grunde. Foraarsvarmen vækker igen 

 dens Vandrelyst og Sult, og i Marts eller April Maaned 

 forlader den sædvanlig sit Vinterhi for at søge passende 

 Jagtmarker. Disse de gule Aals Foraarsvandringer kan, 

 hvor mange har overvintret sammen, tage sig regelmæs- 

 sige nok ud, saaledes i Toftnæs Aa, men ellers udstraaler 

 de nærmest til alle Sider fra Overvintringsstedet ind mod 

 lavere Vand. I de første Aar danner Foraarsvandringen 

 ofte ligefrem en Fortsættelse af Faringen, idet de unge 

 gule Aal vandrer videre (indefter Østersøen — opad Vand- 

 løbene) fra det Sted, hvor de slap det foregaaende Aar; 

 derfor træffes ofte eet eller to Aar ældre Aal sammen 

 med Glasaalene under Optrækket. Med Alderen bliver 

 de gule Aal noget mindre vandrelystne, og har de inden- 

 for en Sø eller Mose fundet saavel passende Ernærings- 

 forhold som gode Overvintringssteder, vil de som Regel 

 blive indenfor Vandomraadet, indtil Forplantningsdriften 

 kalder paa dem til den sidste, mægtige Vandring. 



