luia Svæl^pts Væf^ije og iKliiuiudt' torst veil den iiiimI Muiuirii vimkIimkIi' Aaliiiiiii;' af Svælget (Tab. V. lig. 3, 

 f S])vttt'kjcrtli'r. il Svælg). — »Spyttekjertk'rne.ss egentlige Funktinu er nat\irlig nok riidnu incgrt diinkrl. 

 Den er ikke altid saa simpel, som man skulde tro. Ho.s Aphaiiostomnm divcrsicidor, Orsted iimles to vidt 

 forskjdliijc Arter Kjertler, der begge aabne sig i Munden (Svælg mangler). Den ene Slags Kjertler {Tab. 

 I, fig. 13, e), der ligger et godt Stykke bag Mnnden (Tab. I, fig. 13, d) i stor Mængde afsoudrer kun grove, 

 mat hvidagtige Korn, medens den anden Slags Kjertler (Tab. I, fig. 13, f) ligger lige bag Munden og 

 afsondrer en overordentlig tin og i det Hele anderledes udseende Kornmasse. Det er klart, at liver især af 

 dem maa bave sin spceielle Funktion og da i Fordoielsens Tjeneste, som man af deres Udmundiug maa slutte. 



Genorations-Apparat. 



Alle de af mig fundne Ehabdocoeler ere Hermapliroditer. 



Da M. Schultze skrev sine «Beitrage zur Naturgeschichte der Turbellarien» 1851, vare kun Rbab- 

 docoeler med en enkelt, for det mandlige og kvindelige Generations-Apparat tælles Kjonsaabniug bekjendte. 

 Senere lærte man at kjende enkelte Slægter og Arter med to Kjonsaabninger; jeg kan endnu tilfoie 5, 

 hos hvilke det samme Forhold tinder Sted: Aphanostomum, Ørsted, Byrsophlebs Graffii. n. gen., n. sp. og 3 

 Monocelis-Arter (af Mouocelis-Slægten have uden Tvivl flere Arter, vistnok alle. to Kjonsaabninger). 



I den fælles Kjonsaabning hos et Par nye Gyrator-Arter (G. Danielsseni og G. Schmidtii) ud- 

 munde ganske eiendommelige Kjertler (Tab. VI, fig. 2, p og fig. 12, o). De beståa af en Mængde tynd- 

 væggede Celler, der ere stillede i en Krands nærmest Bugsiden omkring Kjonsaabningen; hos Gyrator Da- 

 nielsseni udmunde de med en fælles Gang (Tab. IV, fig. 2, q), hos Gyrator Schmidtii derimod, saa vidt jeg 

 kan se, med hver sin Udforselsgang i Kjonsaabningen. Cellerne afsondre draabelignende Legemer, der ere 

 aldeles homogene, farvelose og stærkt lysbrydende, saa deres Rande vise sig dyb sorte; deres Storrelse 

 varierer, men er gjennemsnitlig forholdsvis betydelig; hos Gyrator Danielsseni have de middels Storrelse af 

 omtrent 0,010 mm. i Diameter. De ligne i Udseende ganske Fedtdraaber. Ligge de tæt tilsammen, antage 

 de en regelmæssig 6-kantet Form. I Æther tabe de sin Lysbrydning, blive blegt hvidlige og ere vanske- 

 lige at skjelne. — Endnu mærkeligere Kjertler, synes mig, udmunde i Kjonsaabningen hos Proxenetes tlabelli- 

 fer, n. gen., n. sp., Kylosphæra armata, n. gen., u. sp., Plagiostomum Koreni, n. sp., Monocelis hamata n. 

 sp. og M. spinosa n. sp. Hos disse findes omkring Kjonsaabningen i længere Afstand fra denne talrige 

 pæreformige Celler, der indeholde kantede, stærkt lysbrydende Legemer med et morkere Midtparti. Lege- 

 merne ere meget smaa; de sees forst nogenlunde tydelig ved Hjælp af Immersionslindse VIII eller IX, 

 Gundlach; hos Plagiostomum Koreni ere de endnu mindre end hos de ovrige Arter. Fra Cellerne udgaa 

 Strenge af disse Legemer, der under hyppige Anastomoser konvergere til Kjonsaabningen, hvor de udmunde 

 (Tab. VII, fig. 8 0, o). Ved at behandle Legemerne (hos en af Arterue, Monocelis hamata) med Eddikesyre, 

 opløstes de straks og forsvandt; ved Indvirkning af Kalilud blev det morke Midtparti endnu morkere, skar- 

 pere afgrændset og syntes storre, saa den lysbrydende Substants kun saa ud som en Ramme rundt omkring 

 (Tab. VII, fig. 8, p); forovrigt forandredes ikke den lysbrydende Substants. Da Kaliluden derimod angri- 

 ber det indre Parti, maa vel dette indeholde organisk Materie. Af de nævnte Arter have Monocelis-Ar- 

 terne to Kjonsaabninger, de øvrige en fælles. Hos Monocelis udmunde Kjertlerne kun i den kvindelige 

 Kjonsaabning. Legemerne staa da maaske i det kvindelige Kjonsapparats Tjeneste. Deres Funktion for- 

 ovrigt er mig en fuldstændig Gaade. 



Testiklerne hos Rhabdocoelerne ere enkelte eller parrede, eller de beståa af talrige smaa Blærer, 

 der ere fordelte i Legemet. Det sidste Forhold træfifer man navnlig hos de hoieststaaende Slægter, der 

 staa nærmest Dendrocoelerne, men ogsaa hos Slægterne Mecynostomum, van Ben., Omalostomum, van 

 Ben. og efter mine Undersogelser hos Aphanostomum, Ørsted, hvilke, især den sidste, hore til de laveste Rhab- 

 docoeler. Disse lavtstaaende Rhabdocoel-Slægter stemme fremdeles overens med Dendrocoelerne deri, at 



3 



