Iü6 



Kogsalt og saltsurt Natron end paa Svovljern og Jernvitriol. Denne sidste inde- 

 holder dog kun Ilt mere end Svovljern, men saltsurt Natron foruden Kogsalt baade 

 Ilt og Brint.') 



Af disse Indvendinger mod brintsure Salte var dog en af de vigtigste, Varme- 

 toningen ved Opløsning af Chlormetaller, allerede imødegaaet af Gay-Lussac (se 

 ovenfor S. 94) med, at Varmetoningen her er et Resultat af modsatte Kræfter, som 

 det er vanskeligt at holde Regnskab med. Man maa jo i Virkeligheden erindre, at 

 foruden de positive Varmetoninger, Berzelius her fremhæver, foregaar der ogsaa 

 negative ved, at Vand og Chlorkalium dekomponeres. Men ogsaa fra andre Sider 

 fremkom der Udtalelser til Forsvar for de brintsure Salte. Geiger "^) fandt del sand- 

 synligt, at da hverken Iltsyrer eller Iltbaser sønderdele en vandig Opløsning af 

 Cyankvægsolv (men Brintsyrer let), er dette Salt opløseligt som saadant i Vand 

 uden at sønderdeles af Vandet til blaasurt Kvægsølvilte. Det samme gjælder Kvæg- 

 sølvchlorid, som heller ikke dekomponeres af Iltsyrer. Han mener derfor, at Chlor-, 

 Jod- og Cyanforbindelser af de Metaller, der som de ædle have ringe Affinitet til 

 Ilt, men stor til Chlor, Jod og Cyan, opløses som saadanne i Vand, men Chlor-, 

 Jod- og Cyanforbindelser af Metaller, der have ligesaa stor Affinitet til Ilt, opløses 

 som brintsure Salte. Reaktionen giver sig ofte tilkjende ved en betydelig Varme- 

 udvikling, som naar Chlorcalcium opløser sig i Vand. 



I 1835 tog L. Schnaubert Spørgsmaalet om brintsure Salte i Gay-Lussac's For- 

 stand op til en udførligere theoretisk Undersøgelse''). Han indrømmer, at Berzelius' 

 Opfattelse er simpel og konseqvent, og at Læren om brintsure Salte ikke drager 

 nogen bestemt Grændse mellem Haloidsalte og brintsure Salte. Han deler derfor 

 Saltene i Almindelighed i Basesalte, Forbindelser af Ilt- eller Brintsyrer med 

 Baser, og Haloidsalte, der bestaae af en Saltdanner og et Metal. Haloidsaltene 

 ere enten egentlige Haloidsalte, der ved Opløsning i Vand gaa over til brintsure 

 Basesalte, eller Haloidsyrer, Forbindelser af et Metal med saa megen Saltdanner 

 at de ved Oplosning i Vand dekomponeres saaledes, at Metallet gaaer over til en 

 Iltsyre, som med den samtidig dannede Brinlsyre forener sig til en Dobbellsyre 

 Saaledes er Tinchlorid, SnCl^, opløst i Vand: „Zinnhydrochlorsäure" = Sn02-!-4//t7. 

 Som Grunde, der tale for denne Anskuelse, anfører han meget. Fosfor, Svovl, 

 Selen og Bor have stor Tiltrækning til Ilt, men Alkaliernes og de alkaliske Jord- 

 arters Metaller en endnu større. Da nu de førstes Chlorforbindelser dekomponere 

 Vand, er det endnu sandsynligere, at de sidstes gjøre det. Alkalierne og de alkaliske 

 Jordarters Metaller sønderdele allerede for sig Vand, Chlor gjør under visse Forhold 

 det samme, og Brintsyrerne have stor Tiltrækning til Metalilter. Om man end ikke 

 ligefrem kan bevise, at Haloidsaltene dekomponere Vand, saa er det dog vist, at 

 Haloidsyrer, som Chromperchlorid, som Peligot og H. Rose*) havde vist indeholdt 



») Vet. Aliad. Handl. 1825, 235. 



'') Geiger: Handbucti d. Pharmacie 1, 555. 



'■) Journ. f. pralit. Cli. 6, 353. 



*) Pogg. Ann. 27, 570. 



