% 



sidste Punkt kunde dog dengang ingen Tilslutning finde, og da han blot anvendte 

 sin Betraglningsmaade paa disse Forbindelser, bar ban næppe tænkt sig den 

 gjennemført for alle Salte, hvad imidlertid Yttringer i det foregaaende og især i 

 det følgende kunde friste til at antage. 



De Anskuelser, Davy havde fremsat om Brintens Rolle i Syrerne, bleve langt 

 mere konseqvent udviklede af Dulong. Han indsaa utvivlsomt, at ad denne Vej 

 kunde den Spaltning og Disharmoni opløses, som siden Chloret blev Element, havde 

 sønderdelt en af de, trods alt, bedst karakteriserede Grupper af kemiske Forbindelser. 

 I Slutningen af 1815 undersøgte ban adskillige oxalsure Salte og fandt, at mange 

 Oxalater afgive deres Vand ved Opvarmning, Bly- og Zinksaltene f. E\., medens 

 Baryt-, Strontian- og Kalksaltene beholdt deres Vand langt over 100°. Disse Forhold 

 kunde forklares paa to Maader, enten ved at antage, at Oxalsyren bestaaer af Kul- 

 stof og Ilt i Forbold, der ligge mellem Kuliltens og Kulsyrens, men tillige Vand, 

 som da nogle Oxalater afgive ved Opvarmning, medens andre beholde det, eller 

 ved at antage, at Oxalsyre bestaaer af Kulsyre og Brint. Denne sidste skulde da 

 med Metaliltets Ilt danne Vand, hvilket nogle Oxalater tabe ved Tørring. Herved 

 blev da en Forbindelse af Kulsyre og Metal tilbage, som maalte siges, at være en 

 ny Slags Forbindelser. Thi hidtil har man betragtet det som et almindeligt Princip, 

 at Metallerne først efter at være iltede kunde danne Salte med Syrer. Dulong an- 

 lager den sidste Forklaring, hvorefter de tørre Oxalaler af Bly og Zink ikke ere 

 virkelige Oxalater, men ..carbides" f. Ex. Pb ^ C^O^, hvorimod de oxalsure Salte, 

 som ikke afgive Vandet, skulde indeholde Oxalsyre som saadan og vilde blive at 

 kalde Hydrokarbonater (i. E\. Ba O ^ H.^C^O^). Disse Forbindelser blev da analoge 

 med MgO,H.^Cl, de første med KCl: ,.M. Dulong est conduit par l'analogie à des 

 conclusions très générales, par lesquelles il fait rentrer sous les mêmes lois non 

 seulement les acides ordinaires, mais encore les bydracides" ')■ 



Disse Anskuelser vandt dog idetmindste strax intet Bifald. Imod Davy's Be- 

 tragtning af Jodalerne og Chloraterne indvendte Gay-Lussac=) i Begyndelsen af 

 1816, at om end Alkalisaltene af disse Syrer ved Glødning efterlod Jod- og Chlor- 

 metaller, saa var delte ikke Tilfæ^ldel med Baryt-, Slroulian- og Kalksallene, thi ved 

 Ophedning af disse bleve Ilterne tilbage. Og med Hensyn til den viglige Rolle, Davy 

 tillagde Vandet i Syrerne, da var dette et aldeles neutralt Legeme og kun at betragte 

 som Opløsningsmiddel. Da der skal lige meget Base til at neutralisere en vis Mængde 

 Saltsyreluft som den samme Mængde vandfri Saltsyre, opløst i Vand, er det klart, 

 at Vandet ikke forandrer Surheden. Man vil uden Tvivl indvende, at den Syre, 

 som tindes i Chlorater, Sulfater og Nitrater, ikke er den samme som i de flydende 

 Syrer. Men man kan ikke bevise det, thi Syrernes Mætningskapacitet, det eneste 

 Middel, vi have til at maale Aciditeten, er uafhængig af Vandet i Syrerne, 



') Af et Uddrag i Mem. de l'Institut de France, Années 1813, 1814, 1815. p. CXCVIII. Dulong's 

 fuldstændige Arbejde vides ilike at være tiylit. Hvor omfattende hans Ideer vare, fremgaaer dog tydeligt 

 af Gav-Lussac's nedenstaaende Yttringer. 



-') Ann. chim. phys 1, 157. 



