91 



paa Saltsyre'). Aaret efter siger han i Anledning af sine Undersøgelser over Sulfo- 

 cyansyre, at alle Forhold vedrørende den Syre og Blaasyre „kunna forklaras endast 

 efter den theori, man i sednare tider uppgjort for saltsyran, der syrsatt saltsyregaz 

 betraktas såsom en enkelt kropp", og at de Sønderdelinger og Gjendannelser af 

 Vand, hvis Antagelse han og flere andre Kemikere havde anset som en stor Mangel 

 ved denne Theori, virkelig niaa finde Sted og lade sig bevise'). 1821 undersøgte 

 Berzelius Chlorsvovlforbindelsernes Forhold, som jeg nedenfor skal komme nærmere 

 ind paa, og finder, at disse sammenlagt med de jernholdige blaasure Saltes Natur, 

 „gifva ett ganska betydligt stod åt de nya åsigterna af saltsyran, emedan de alla 

 maste forklaras efter en theoretisk åsigt, fuUkomman likartad med Davy's, Gay- 

 LussAc's og Thénard's idér om saltsj'rans sammensaltning" ■). Samme Aar frem- 

 kom flere Undersøgelser, som bringe ham til at udtale sig ligesaa bestemt. A. Vogel 

 undersøgte kold koncentreret Svovlsyres Forhold til saltsure Metalsalte^). Indeholdt 

 disse virkelig Saltsyre og et Metalilte, skulde de alle dekomponeres af Svovlsyren 

 under Udvikling af Saltsyreluft. ( modsat Fald maatte, for at Dekompositionen 

 skulde ske. Metallet iltes af Svovlsyrens Vand og dettes Brint forene sig med Chloret 

 til Saltsyre. Det viste sig, at Chloriderne af alle Metaller, som opløses i fortyndede 

 Syrer under Brintudvikling, sønderdeles af kold koncentreret Svovlsyre under Ud- 

 vikling af Chlorbrinte, men de, hvis Metaller ikke kunne dekomponere Vand, 

 dekomponeredes heller ikke af kold Svovlsyre: „Desse försök hafva slagit ut helt 

 och hallet till fordel for den nyare Theorien" '). Og da Faraday samme Aar 

 havde opdaget Kulstoflrichlorid"), som efter den gamle Theori skulde bestaa af 

 3 At. vandfri Saltsyre og 1 Al. vandfri Oxalsyre, erklærede Berzelius sig ganske 

 afgjort for Davy's Anskuelse, „ty visserligen er det svart att, i den aldre theorien, 

 inse hvarföre tvenna så starka syror, med så stort begår efter vatten, skola vara 

 deri olösliga och genom sin inbördes forening upphäfva hvarandras frandskap till 

 saltbaser""). Ogsaa L. Gmelin's Opdagelse af Ferridcyankalium'*) 1822 var ham et 

 slaaende Bevis for den nye Læres Fortrin. Jeruchloridets og andre Jerntveiltesaltes 

 røde Farve havde han altid anset som Bevis paa, at disse Forbindelser indeholdt 

 Jerntveilte, hvis „färg så till sägandes lyser igenom syran". Men her forelaa et 

 vandfrit og iltfrit Salt, som alligevel var rødt og som paa 1 At. Jern indeholdt 3 At. 

 Cyan. Det synes da klart, at 1 At. Jern med 3 At. Ilt, Chlor, Jod, Cyan, Sulfocyan 

 og maaske endnu flere Sloffer danner røde Forbindelser: „Dessa omständigheter 

 vederlägga de inkast jag själf gjort mot läran om chlor såsom enkel Kropp" ''). 



') K. Vetensk. Akad. Handlingar, 1819, S. 274. 



2) Ibid. 1820, S. 92-93. 



3) Ibid. 1821, 80; Berz. Årsberattelse 1822, S. 79f. 

 *) Sehweigg. J. 32, 51 (1821). 



'") Berz. Årsber. 1822, 87. 

 «) Phil. Trans. 1821, S. 1. 

 ') Berz. Årsber. 1822, 68. 

 8) Sehweigg. J. 34, 325. 

 «) Berz. Årsber. 1823, 106. 



12* 



