90 



Berzelius lod sig imidlertid ikke overtale ved den nye Læres Argumenter. 

 1818 opdagede han Selenet, der stod i samme Forhold til Svovl som Jod til Chlor, 

 og søgte da paa ny at paavise, at den Analogi, hans Modstandere drog mellem 

 Chlor og Jod paa den ene, Svovl (og Selen) paa den anden Side, for en nærmere 

 Betragtning aldeles forsvandt. Svovl og Selen danne Forbindelser med Metaller, 

 som for største Delen have et metallisk Ydre, og hvori Metallerne bevare deres 

 Brændbarhed. Svovl- og Selenkalium og -Natrium dekomponere Vand og danne 

 svovl- og selenbrintesure Alkalier. Ogsaa Chlor og Jod forene sig med Melaller, 

 men Forbindelserne have Karakter af vandfri Iltsyresalte, og selv de brændbareste 

 Metaller have i disse Forbindelser aldeles mistet deres Brændbarhed. Chlorkalium 

 og Jodkalium sønderdele ikke Vand, medens dette er Tilfældet med Chioriderne af 

 Kobber, Tin og Guld og mange andre tunge Metaller. Svovl, Selen og Tellur danne 

 med Brint luftformige, meget svage Syrer, som med Alkalier o. I. danne Salte, der 

 have samme Lugt og Smag som Syrerne, og som ikke kunne neutralisere Alkalierne 

 saaledes, at deres alkaliske Reaktion ophører. Man maa derfor antage, at den 

 hepatiske Lugt og Smag, som findes baade hos Svovl-, Selen- og Tellurbrinte og 

 deres Forbindelser med Alkalier, er noget, som karakteriserer Brintsyrerne („om 

 jag får bruka detta ord") og deres Alkalisaltc, medens den sure Smag kjendetegner 

 Iltsyrer og den salte disses Alkalisalte. Chlor- og Jodbrinte ere stærke Syrer af ren 

 og skarp sur Smag, og som have den besynderlige Egenskab, at deres Brint reducerer 

 Alkalier under Dannelse af Forbindelser, som ganske have Karakter af Salte af 

 Iltsyrer og have en ren, salt Smag. Derimod reducere de ikke Kobber- og Vismut- 

 ilte, men forene sig uforandret med dem: „Analogien af selenium och svafvel med 

 chlorine og iodine är således ingen, om den icke består deri att de ära af alldeles 

 motsatte egenskaper" *). 



Samme Aar mente A. Ure-') at have bevist, at Chlor indeholder Ilt, idet han 

 havde faaet en kjendelig Mængde Vand ved at lede tør Salmiakdamp over glødende 

 Jerndrejespaan. Men Davy og Faraday') viste snart efter, at Vandel hidrørte fra, 

 at Brinten fra Saltsyrens og Ammoniakens Sønderdeling virkede paa Glassets Blyilte 

 og Alkali. 



Endnu i 1819 betragter Berzelius Chlor og Jod som sammensalte'), men fra 

 nu af hælder han mere og mere til den nye Anskuelse. Allerede samme Aar slutter 

 han af sine Undersøgelser over Ferrocyanforbindelser, at det ikke kan undgaa 

 Læserens Opmærksomhed, at Cyanets og Blaasyrens Forhold „till alla delar lata 

 förklara sig" i Analogi med den Theori, som Gay-Lussac og Thénard have frem' 

 sat om Saltsyrens og den iltede Saltsyres Forbindelser, og som siden yderligere er 

 udviklet af dem og Davy, og denne Overensstemmelse skal uden Tvivl af mange 

 betragtes som et yderligere Bevis paa Rigtigheden af den nyere Theoris Anvendelse 



') Afh. i Fys., Kemi och Min. 6, 130 (1818). 



') Trans, of the R. Soc. of Edinburgh 8, 329 (1818). 



ä) Phil. Trans. 1818 (Works 6, 524). 



•*) Vers. über chcm. Projiort. S. 131. 



