89 



giver Tiltrækningen li! Vandets Bestanddele noget efter, saa at der i Virkeligheden 

 maaske kun udvikles en ringe Varme, som overtræfFes af den ved Opløsning af det 

 dannede Salt l'renibragte Kulde. — Naar Berzelius spørger, hvorfor de virkelige 

 saltsure Salte efter den nye Lære ere saa l'aa og kun kjendes af svage Baser som 

 Magnesia, Lerjord og Zirkonjord, saa løbe begge Spørgsmaal i Virkeligheden ud paa, 

 hvorfor hine saltsure Salte ikke kunne omdannes til Chlornietaller; thi den nye 

 Lære antager jo saltsure Salte i alle Chlormetallcrs vandige Opløsninger. Svaret er, 

 al disse svage Baser er dem, der vanskeligst reduceres og derfor ikke forandres 

 ved den samlede Virkning af Chloret paa Metallet og af Brinten paa Ilten. Paa 

 lignende Maade omdannes vel Metallernes svovlbrintesure Salte til Svovimetaller, 

 men de svovlbrintesure Salte af Alkalier og Jordarter ikke, fordi deres Metaller have 

 saa stærk Tiltrækning til Ilt. — De basiske saltsure Salte (sml. ovenfor S. 86) for- 

 klarer SucHOMLiNov som neutrale Salte |- Metaliitehydrater, altsaa f. Ex. ClH,,Pb\0 

 ^^(Ph\0,H .0), men nodes derved til enten at halvere Metallets Atom eller at for- 

 doble Saltets Formel, hvilket Berzelius dog allerede havde advaret imod, fordi det 

 ved saadanne vilkaarlige Multiplikationer vilde blive umuligt ved Forsøg at komme 

 til Kundskab om de kemiske Proportioner '). — Som de vigtigste Indvendinger mod 

 den gamle Theori betragter Suchomlinov det, at det er ganske uforstaaeligt, hvor- 

 ledes en saadan Forbindelse af et svagt elektropositivt Legeme med Ilt, som Salt- 

 syren skulde være, kan modstaa samtidig Indvirkning af stærke Elektriciteter og et 

 mere positivt Stof (nemlig Elektricering af Kul i Chlor), og Analogien mellem Chlor 

 og Svovl, thi alle de samme Argumenter, der anføres for, at Chlor skulde være et 

 sammensat Slof, vilde ogsaa kunne anvendes til at bevise, at Svovl var et Overilte. 

 SucHOMLiNOv's Afhandling var vel alïattet i Foraaret 1816, men blev først almindelig 

 bekjendt i Nov. 1817 og har derfor neppe faaet større Indflydelse. 



Af langt slørre Betydning blev det, at Gay-Lussac allerede i 1815 undersøgte 

 Blaasyren, faslstillede dens kvantitative Sammensætning og isolerede Cyanet. Her 

 havde man en Syre, der i alle Henseender viste den største Analogi med Chlor- og 

 Jodbrinte, dens Badikal forbandt sig med Kalium, og den dannede Forbindelse var 

 fuldkommen analog med Chlor- og Jodkalium. Om denne Syre var del vist, at den 

 ikke indeholdt Ilt, og Analogien talte da stærkt for, at det samme var Tilfældet 

 med Chlor og Jodbrinte. Forskjellen var kun, at Cyanbrintens Radikal var sammen- 

 sat, medens Chlor og Jod ere usammensatte: „Ses propriétés acidifiantes ne peuvent 

 dépendre de l'hydrogène, qui est très alcalifiant" (siger Gay-Lussac'-) lier i besyn- 

 derlig Modsætning til sine Udtalelser i ISK)-')), „mais bien du carbone el de l'azote. 

 On doit le considérer comme un véritable hj'dracide dans lequel le carbone et l'azote 

 remplacent le chlore dans l'acide hydrochlorique, l'iode dans l'acide hydriodique et 

 le soufre dans l'acide hydrosulfurique." 



') Afh. i Kys.. Kemi och .Min. .j, 353. 

 '-) Ann. chim. 95, 155 ^1815'. 

 '•') Se ovenfor S. 84. 



U. K. U. Viilensk. SelsU. Skr., naturvicicnsli. o« niiüliem .-^lil.. S lUeUlic. II. I. 12 



