73 



vim acidani & basicam siinul habere possunt, si vero corpora neutra vel mere basicas 

 vel mere acidas qualitates habent, si Acida Acidis, Bases Basibus junguntur — patet, 

 nee Acida nee Bases eorumque genus quod cum arbitraria exclusione Aqua ægrius 

 solubilium Salis nomine vocamus, fidelem characlerem externum habere."^) 



Berthollet, der, som vi saa ovenfor, ikke var blind for, at Forholdet mellem 

 Syrer og Baser er flydende, betoner i Statique chimique 1803, at det, der karak- 

 teriserer Syrerne som saadanne, er, at de med Alkalier frembringe „le degré de 

 saturation qu'on appelle neutralisation"-). Denne Syrens Affinitet til Alkali maa 

 betragtes som „une affinité dominante, qui lui impose son caractère." Deraf følger, 

 at Syrernes Styrke maales ved den Mængde af hver Syre, som er i Stand til at 

 mætte en given Mængde af et og samme Alkali. Det er da klart, at „la capacité 

 de saturation doit servir à former l'échelle de la puissance comparative des acides 

 ainsi que celle des alcalis." ■') 



Om Ilten som Syreprincip hedder det, at den „communique l'acidité aux com- 

 binaisons qu'il forme, lorsqu'il n'éprouve pas un degré de saturation trop considé- 

 rable: sous ce dernier rapport on a eu raison de l'appeler principe acidifiant"*). 

 Som Exempel paa en Forbindelse, hvor „la saturation" i denne Forstand er fuld- 

 stændig, nævner Berthollet') Vand, hvori baade Brintens og Iltens Egenskaber 

 ere fuldstændig forsvundne, ligesom Syrernes og Alkaliernes i deres neutrale Salte 

 ere blevne latente. I Syrerne bevarer Ilten altsaa endnu en Del af sin Karakter, 

 medens det omvendt i Metalilterne er Metallet, som endnu bevarer en Del af 

 sin Karakter, og paa denne Maade forklares, at Ilten kan frembringe baade Syrer 

 og Baser. 



Paa en hel anden Maade betragtede H. C. Ørsted Sagen i en aandfuld Afhand- 

 ling: „Die Beihe der Säuren und Basen"''). Han mener her, at alle Baser og Syrer 

 kunne ordnes i én sammenhængende Kæde, som han begynder med den stærkeste 

 Base, forisætter med bestandig svagere og svagere Baser, indtil han naaer en som 

 Lerjord, der har ligesaa meget Karakter af en Syre, og fortsætter nu med bestandig 

 stærkere Syrer. Det er nu vist nok, at Ilten ikke altid meddeler det Stof, hvor- 

 med den forener sig, sine Egenskaber, og at omvendt flere Legemer have Karakter 

 af Syrer uden at indeholde Ilt. Men naar nogle heraf have sluttet, at Tanken om 

 Ilt som Syreprincip maa opgives, saa er dog de Kjendsgjerninger, hvorpaa denne 

 Tanke hviler, for mærkelige og sammenhængende, til at man kan opgive dem. 

 Kulstof, Kvælstof, Fosfor, Svovl og flere Metaller, ni eller ti, blive sure ved at 

 forbindes med Ilt. Den fælles Egenskab, som disse i saa mange Henseender hete- 

 rogene Legemer antage ved Forbrænding, er dog vel snarest at tilskrive det Stof, 



') J. J. Winterl: Prolusiones ad chemiam sæe. dec. noni, Budæ, 1800, 8", S. 15, 19. 



^) Statique chimique 1, 70. 



3) Ibid. 1, 73. 



*) Ibid 2. 8. 



=i) Ibid. 1, 316-317. 



«) Gehi.ens Journal d. Chemie u. Pliys 2, 509—547 (1806). 



D. K. D. Vld. Selsk. Skr., noluividensk. o^' mathcm. Afd.. 8. Bække. 11 1. 10 



